בעניין:	
מדינת ישראל		
	ע"י ב"כ עו"ד ר' לוי, גב' ר' וינריב, גב' ע' קרמני, וגב' ה' כץ		המאשימה	
	
נ  ג  ד
		
	1. אחמד מזייד קוזלי
2. סמיר מחמד ג'נאמה
3. פתחי מחמד ג'נאמה
4. עלי מחמד טראד גנאיים
5. עאטף איברהים סביחי		
	ע"י ב"כ עו"ד א' פלדמן וגב' ס' בן-נתן		הנאשמים	

ה כ ר ע ת   ד י ן

פרק א' - מבוא

סימן א' - פתח דבר

1.	כתב האישום המקורי בפרשה זו הוגש בתאריך 12.4.84 לבית המשפט המחוזי בחיפה.

על-פי הנטען בו – בתאריך 8.12.83 וסמוך לו, עבדו הנאשמים 1-4 בחנות שופר סל הנמצאת ברח' ליבריה בשכונת דניה שבחיפה (להלן: הסופר).
נאשם 5 עבד כשומר באתרי בניה בשכונת דניה ובסמוך לה.
בתאריך 7.12.83 נפגשו הנאשמים וסיכמו לחטוף ולרצוח ילד יהודי.
בתאריך 8.12.83 נפגשו הנאשמים ליד חנות השופר סל. ברשות נאשם 2, סמיר, היה הטנדר השייך לו ואשר שימש אותו לצרכי עבודתו בחלוקת משלוחים.

דני כץ המנוח, יליד 6.1.1969, יצא מביתו בשכונת דניה בתאריך הנ"ל, כשבכנוותו להגיע לבית חברו אשר גר בסמוך. בדרכו חלף דני על פני צומת הרחובות אנטוורפן-פינלנד, המשמש כטרמפיאדה, וכך הוא אף מכונה.  הנאשמים הבחינו במנוח, כשהוא הולך לבדו. בסביבה לא היו אנשים נוספים.  הנאשם 2, כך על-פי הנטען, עצר את הטנדר ליד המנוח.
הנאשמים דחפו את המנוח פנימה, תוך שימוש באלימות, ונסעו איתו לכיוון בנין דורי (על-שם הקבלן שבנה אותו).
הנאשמים סתמו את פיו של המנוח בסמרטוט, והכו אותו בידיהם.
בהגיעם לבית דורי היה המנוח מחוסר הכרה.
הנאשמים הכירו את בית דורי מביקורים קודמים בו, והכירו גם את חדר השומר במקום. 
הנאשמים הכניסו את המנוח, שהיה, כאמור, מחוסר הכרה, לחדר השומר, היכו אותו בידיהם ובקרשים שמצאו במקום, הפשיטוהו מבגדיו, וחנקו אותו בעזרת חבל שקשרו סביב צווארו.
המנוח הוטל על אחת המיטות והנאשמים ביצעו בו מעשה מגונה, כאשר נאשם 2 שומר מבחוץ.
כשסיימו, הכניסו את גופת הילד עטופה בשמיכה לתוך ארגז הטנדר, נאשמים 2, 3 ו-4 נסעו עם הגופה לאיזור רמת אדי, הסמוך לאוניברסיטה, ושם הטילו את הגופה בין השיחים.
למחרת, בשעות הערב, חזרו נאשמים 2, 3 ו-4, נטלו את הגופה והעבירו אותה למערה ליד סכנין, שם התגלתה בתאריך 11.12.83.

לכל הנאשמים יוחסו העבירות כדלקמן: רצח בכוונה תחילה, חטיפה לשם רצח, וכן קשירת קשר לביצוע פשע.

בית המשפט המחוזי בחיפה הרשיע את הנאשמים.

על פסק דינו של בית המשפט המחוזי בחיפה הוגש ערעור שנדחה, בעקבותיו בקשה לדיון נוסף שנדחתה אף היא.

לאורך כל השנים לא ירד תיק זה מסדר היום הציבורי, עד אשר בתאריך 16.2.99 הורה נשיא בית המשפט העליון, כב' השופט ברק, על עריכת משפט חוזר, אשר התנהל בפנינו.

התביעה חזרה והגישה את כתב האישום המקורי, ושבה וטענה חד משמעית, כי הנאשמים שבפנינו הם הרוצחים של דני כץ המנוח.

במשך שנתיים ויותר התנהל משפט זה בפנינו.
שנתיים אינטנסיביות ביותר, מייגעות ביותר, שאת מספר שעות הדיונים בהן, מי ימנה.
שנתיים בהן ראינו את הנאשמים, בין על דוכן העדים ובין על ספסל הנאשמים, כמעט בכל קשת התגובות האפשריות, הזדהות, כעס, התפרצויות, התבדחות פה ושם, לעג ואירוניה, וירידה מדוכן העדים באמצע העדות.
שנתיים בהן נשמע כל עד אפשרי שניתן היה לאתרו, ונשמע כל טיעון אפשרי.

מתוך הכרת הקושי שבניהול משפט לאחר זמן רב כל כך, נענינו לכל בקשה של הצדדים, על מנת שנוכל להיות משוכנעים כי כל ראיה וכל עדות אכן יובאו לפנינו.

אמרנו בהחלטתנו במשפט הזוטא ואנו שבים ואומרים, כי למרבית הפלא, בהתחשב בשנים שחלפו, כמעט כל העדים הרלוונטיים אותרו ונשמעו, ובנוסף לכך הסכימו הצדדים על הגשת הודעות שנגבו בזמנו, ללא השמעת מוסריהם.

חלקו הראשון של הדיון הסתיים עם מתן החלטתנו במשפט הזוטא, שהתנהל בנושא קבילות ההודאות.
את ממצאינו פרשנו בהרחבה בהחלטתנו מיום 1.11.00.

החלטה זו היא חלק אינטגרלי מהכרעת הדין הנוכחית, ובלעדיה תימצא הכרעת הדין חסרה.
החלטתנו במשפט הזוטא הינה כי הודאות הנאשמים, לרבות השחזורים, קבילות.

הציר העיקרי של טיעוני הסניגוריה לפנינו הינו, כי ההודאות והשיחזורים הן הראיות היחידות בתיק זה, ואין בלעדיהן, כאשר לכך נלווית הטענה, כי ההודאות – הן הודאות שקריות שאין לתת להן משקל.

ההודאות הן אכן הנדבך החשוב ביותר בראיות התביעה, נדבך בלעדיו אין.  אולם אינה דומה אמירה, כי הראיות הן הנדבך העיקרי לאמירה כי הן הראיות היחידות הקיימות.
קיימות בתיק ראיות נוספות, עליהן נעמוד בהמשך.
אורכו של הדיון, לאחר סיום משפט הזוטא, מספר העדים שנשמע, והיקף הפרוטוקול בפרק השני של הדיון, מצביע על כך שאיש מהצדדים לא סבר כי סיום משפט הזוטא חרץ למעשה את גורלו של תיק זה.

הדיון בחלקו השני כלל את שמיעת עדויותיהם של הנאשמים כולם (כאשר בבית המשפט המחוזי בחיפה בחרו ארבעה מביניהם שלא להעיד), עדים נוספים, וכן כלל גם פרק ארוך, מורכב, עמוס בפרטים ופרטי פרטים, של דיון בסוגיות פתולוגיות, בעיקר שאלת כתמי המוות וצפידת המוות של הגופה.

בסיכומיו טען הסניגור, כי הסוגיה הפתולוגית היא בבחינת "רץ מן המציאות, אשר לא אמר נואש על אף שני נסיונותיו הקודמים להוציא לאור את חפות הנאשמים, ולחלצם מהרשעת שוא, המתין 17 שנה ישן כחוני המעגל וכעת נעור לפתע וחזר לבמה כשהוא שוב נושא בפיו את הקריאה, ההודאות כוזבות הניחו לנאשמים".
אם אכן נעור משנתו הרץ מן המציאות, כחוני המעגל, צר לנו כי אל אולמנו לא הגיע. 

מכל מקום, הסוגיה הפתולוגית תדון על ידינו בהרחבה בפרק שיוקדש לכך.

באשר לעדויות הנאשמים:
התרשמותנו מהנאשמים במשפט העיקרי אינה שונה מהתרשמותנו במשפט הזוטא.
שמענו מלל רב, קריאות תיגר רבות על עצם ניהול ההליך, אולם לא היתה בפיהם שח הנאשמים גירסה ברורה וקוהרנטית, שהם עצמם מסוגלים לעמוד מאחוריה, גם בנושא האליבי של כל אחד מהם, כמו גם בנושאים אחרים.

ראשון ראשון ואחרון אחרון, נתחיל בנושא העלמותו של דני כץ המנוח.

סימן ב' - נסיבות היעלמותו של דני כץ המנוח

2.	דני כץ, ילד כבן 15, יצא מביתו ברח' גרינבוים 8 בשכונת דניה בחיפה, בתאריך 8.12.83, בסביבות השעה 17:30-17:20 במטרה להגיע לחברו גיא רוזנטל, שהתגורר לא רחוק.
האחרון שראה אותו היה אחיו יואב כץ (עת/6), אשר העיד גם בבית המשפט בחיפה וגם בפנינו        (בעמ' 40; פרוטוקול עדותו בבית המשפט המחוזי בחיפה, ת/22, הודעותיו במשטרה ת/25, 24, 23).
יואב סיפר, כי הוא עצמו יצא מהבית באותו יום בשעה 17:10. השעה זכורה לו משום שבחדרו תלוי שעון קיר.
הוא הלך לחברו זוהר (שגר ברח' גרינבוים 3), שהה אצלו כ-10 דקות, ויצא עמו החוצה.
השעה היתה 17:20-17:30.
בחוץ פגשו השניים את דני אשר עלה במעלה הרחוב.
דני אמר ליואב, כי הוא הולך לחברו גיא.
בידו של דני היו 3 מחברות, שאחת מהן קלסר צהוב.
בדיעבד, כאשר התוודו הנאשמים הזכירו את המחברות שהיו בידי המנוח.

בסיכומיו טוען הסניגור, בין היתר, כי הנאשמים הזכירו רק מחברת צהובה שהיתה למנוח ולא מחברות נוספות.
אחת המחברות הנוספות היתה בצבע כתום (קרוב לצבע צהוב), ראה לענין זה הודעתו של צחי קופר (עת/8), ת/31, שהיה בעל המחברות, ואיננו מייחסים חשיבות לכך שהנאשמים לא פרטו את כל צבעי המחברות, שמן הסתם לא היו בראש מעייניהם.

קשה להניח שהנתון בדבר מספר המחברות וצבעיהן – מפי החוקרם הגיע, שהרי החוקרים ידעו את הנתונים לאשורם, ואם היו מכוונים את הנאשמים במידע הזה, היו מדייקים גם במספר המחברות ובצבעים המדוייקים.

ואם לא תאמר כי מפי החוקרים שאבו הנאשמים נתון זה – הרי עצם הידיעה כי היתה מחברת צהובה (עלי מדבר על ספר צהוב שבתוכו ניירות, תיאור ההולם קלסר), היא ידיעת פרט מוכמן.
דני הודיע לאחיו, כי הוא הולך לחברו גיא, עמו ילך לאוניברסיטה למשחק טניס. השניים – דני ואחיו - קבעו כי ייפגשו באוניברסיטה.

יואב עצמו המשיך לעמוד במקום עם חברו זוהר, ולאחר מכן חזר לביתו כדי לקחת כדורי טניס, ושב למקום.
בעומדו ליד ביתו של זוהר, פגש את מירב אלוני, דיירת שהתגוררה בשכירות בבית של זוהר.
מירב אמרה כי היא ממהרת לאוניברסיטה, ולכן לא המתינה ליואב ולחברו זוהר, שהתכוונו אף הם להגיע לשם ברכב.
יואב לא זכר אם פגש את מירב לפני או אחרי שהלך לביתו להביא את הכדורים, אולם משהוצגה לו עדותו בחיפה, לפיה פגש אותה כשחזר לאחר הבאת הכדורים, אישר זאת.
לפני שנכנס הביתה הספיק לראות את דני במעלה הרחוב, סמוך למרכז המסחרי. כאשר חזר אל חברו זוהר, דקות לאחר מכן, כבר לא ראה את דני.

שניהם, יואב וזוהר, נכנסו למכונית ונסעו להביא חבר נוסף, אותו אספו סמוך למרכז המסחרי.
השלושה חזרו ברכב לצומת הרחובות אנטוורפן-פינלנד, ל"טרמפיאדה" (ליד הטרמפיאדה היה באותו זמן מערבל בטון הפוך על הרצפה. בהודיותיהם טענו הנאשמים, כולם, כי את המנוח חטפו "בטרמפיאדה", ליד מערבל הבטון). בטרמפיאדה פגשו את מירב, והסיעו אותה לאוניברסיטה.  לאחר מכן חזרו לרח' אבא חושי כדי לאסוף חבר נוסף, ואז נסעו לאוניברסיטה.
באוניברסיטה פגש יואב את גיא חברו של דני.
גיא סיפר לו כי דני לא הגיע אליו.

על עדותו של יואב לא היתה למעשה מחלוקת, והיא מציבה זמן מדויק להיעלמותו של דני, שהרי אל חברו גיא – לא הגיע.
יואב ראה את דני לאחרונה, בין השעה 17:20 לשעה 17:25.
כאשר אסף את מירב, כמה דקות לאחר מכן מן הטרמפיאדה, כבר לא ראה את דני.

אמו של דני,  הגב' מירה כץ, אשר לא העידה בפנינו אולם הוגשה לנו עדותה בבית המשפט המחוזי בחיפה (ת/308), אמרה כי יצאה מהבית באותו יום בין השעה 17:15-17:30.דני עזר לה לסגור את התריסים  בבית, ואמר כי הוא הולך לגיא.  גם עדות זו מקבעת את זמן היעלמותו של דני.

דני היה לבוש מכנסי קורדרוי שחורים, נעלי התעמלות עם סגירת סקווטש בצבע לבן, חולצת פלנל משובצת בצבעים אדום לבן, וסוודר סרוג בצבע חום בז' עם שני פסים בצבע חום על החזה. 
למנוח היה שעון סייקו.

עדות רלוונטית נוספת לענין היעלמותו של המנוח היא עדותה של מירב אלוני. מירב אלוני, כפי שנאמר לעיל, התגוררה בביתו של זוהר, חברו של יואב. 
מירב לא העידה בפנינו, הצדדים ניהלו איתה דו-שיח טלפוני והגישו לנו את תמצית דבריה          (ת/548).
בבית המשפט המחוזי בחיפה העידה מירב, ועדותה שם היא ת/548ב. ת/548ג היא הודעתה במשטרה. 

מדבריה: באותו יום היתה אמורה להגיע לאוניברסיטה. היא שמעה את קולותיהם של יואב וזוהר וסברה כי אולי תשיג באמצעותם "טרמפ" לאוניברסיטה.

יואב וזוהר אמרו לה, כי הם מתכוונים לעבור ליד חבר נוסף שלהם, ורק אחר כך ימשיכו לאוניברסיטה, ועל כן הלכה לבדה והמתינה בטרמפיאדה. בסופו של דבר אכן אספו אותה יואב וזוהר במכוניתם.
היא לא ראתה את דני, לא בדרכה אל הצומת, ולא בצומת.

בסיכומיו ייחס הסניגור חשיבות רבה לעדותה של עדה זו, וטען כי מעדותה עולה, שהמנוח לא נחטף מן הטרמפיאדה, אלא הגיע לביתו של חברו או, ליתר דיוק, אחד משני החברים שאליהם התכוון להגיע: גיא רוזנטל או צחי (בעל המחברות שאליו התכוון המנוח ללכת יחד עם גיא).
את מסקנתו מבסס הסניגור על כך, שמירב לא ראתה מכונית חולפת בעת שהמתינה לטרמפ. 

איננו סבורים כי יש ממש בטענה.  עובדה היא, שיואב ראה את דני, כאשר עמד עם חברו זוהר, ודיבר עמו כפי שפורט לעיל. מירב לא ראתה בכלל את דני, לא כאשר דיברה עם זוהר ויואב ולא כאשר המתינה בטרמפיאדה. משמע, היה פרק זמן קצר בין סיום השיחה של יואב עם דני לבין הגעתה של מירב למקום. 
פרק זמן קצר זה די בו כדי לבצע את החטיפה. 

כפי שניתן להבין מעדותה של מירב, לא מכל מקום לאורך דרכה ניתן היה לראות את הטרמפיאדה, ועל כן, אם היה אירוע קצר, שהתרחש כאשר היא עדיין לא הגיעה אליה, בהחלט יתכן שלא ראתה אותו.

הנושא הבא הוא עדותו של גיא רוזנטל והסובבים אותו.

גיא התגורר ברחוב אנטוורפן 33. הוא נחקר בזמנו במשטרה, העיד בבית המשפט בחיפה, וגם  בפנינו (עת/7, עמ' 43 ואילך).

הנתונים הרלוונטיים העולים מאמירותיו, בכל המקומות בהם מסר גירסה, הם כדלקמן:
בשעה 17:00 באותו יום דיבר עם דני, והשניים קבעו פגישה.
דני היה אמור להגיע אליו בסביבות השעה 17:20, והשניים אמורים היו לגשת יחד לביתו של צחי, על מנת שדני יחזיר לו את מחברותיו.
משם היו אמורים להמשיך לאוניברסיטה, לשיעור טניס של גיא.
בשעה 17:25 הביט החוצה לאחר שאמו אמרה לו, כי נדמה לה שדני קורא לו.
בשעה 17:30 התקשר לביתו של דני, כדי לברר מדוע לא הגיע. הוא המתין לו עד השעה 17:40, וכשדני לא הגיע, יצא מביתו ברגל לכיוון המרכז המסחרי, ומשם נסע בטרמפ לאוניברסיטה (ראה ת/27, ת/28 הודעותיו של גיא). 

עדותו של גיא נתמכת גם בעדותה של עת/14, יפה לוי, שעבדה אצל משפחתו של גיא, משפחת ארדרייך-רוזנטל, במשק בית. העדה סיפרה, כי שמעה שיחת טלפון בין גיא לבין המנוח, בה קבעו השניים, כי המנוח יגיע אל גיא בשעה 17:30. 

העדה סיפרה גם, כי ביום 8.12.83, הגיע אביו החורג של גיא, ד"ר ארדרייך, לביתו, בסביבות השעה 17:00. 
מיד כאשר הגיע ביקש ממנה להדליק את האור בקליניקה, המצויה בקומה הראשונה. שם מצוי גם החדר של גיא. היות שהיתה עסוקה, לא הדליקה את האור. מאוחר יותר, יצאה לשפוך אשפה, ראתה שהאור דולק בחדר של גיא, וקראה לו שידליק את האור בקליניקה, באמצעות המתג שבחדרו.
העדה לא שמעה שום קריאה מבחוץ אל גיא.  גיא עלה אליה לקומה השניה, אמר שמישהו קרא לו ושאל אם דני הגיע. בתשובה אמרה לו, כי היא זו שקראה לו. 

אמו של גיא, הגב' לאה רוזנטל, העידה אף היא בפנינו (עת/16, עמ' 129 לפרוטוקול).

לדבריה, דני המנוח היה בן בית בביתה. תאריך 8.12.83 זכור לה. היא עצמה סיימה את עבודתה, באותו יום, בשעה 15:30 והגיעה לסופר בדניה – אותו סופר שבו עבדו הנאשמים. בנה גיא חיכה לה בסופר. היא ביקשה משלוח לביתה. התעורר ויכוח עם השליחים, שהסכימו לבצע את המשלוח רק לאחר התערבות המנהל.

המשלוח לרח' אנטוורפן 33 "כיכב" במהלך הדיון. אנו מפנים בענין זה להחלטתנו במשפט הזוטא. בשלב זה נעיר רק זאת, כי העובדה שחלק מן הנתונים המפורטים בהודיותיהם של הנאשמים, פרטים שאינם שייכים ישירות לרצח, מוצא תמיכה בעדויות חיצוניות, היא בפני עצמה עובדה ברת משמעות. 

באשר למפגש שהיה אמור להתקיים באותו יום בין גיא לבין דני, היא שמעה בסביבות השעה 17:00, את שיחת הטלפון של גיא עם דני, שבה קבעו את המפגש ביניהם. נדמה היה לה, שמישהו קורא 'גיא', בסביבות השעה 17:30. בזמנו סברה כי הקורא היה דני, אולם לאחר שאמרו לה שדני לא הגיע, התעוררו בלבה ספקות, שמא הצעקות ששמעה היו הקריאות של העוזרת יפה לוי, שכאמור, קראה לגיא כדי שידליק את האור.
בהתבסס על האפשרות שהיתה קריאה לגיא מחצר ביתו, טוען הסניגור כי יתכן והחטיפה לא היתה כלל באזור הטרמפיאדה, על יד מערבל הבטון, כפי שטענו הנאשמים בהודיותיהם, אלא לאחר שהמנוח כבר הגיע לביתו של גיא, ואולי המשיך בדרכו אל צחי.

נראה לנו, כי טענה זו היא בגדר תיאוריה בלבד ואין לה בסיס במציאות. לוח הזמנים הוא כה הדוק וצפוף עד שאין מקום לסברה, כי המנוח הגיע לביתו של גיא, משום מה לא נכנס אליו למרות שקבע עמו למרות שהיה בן בית שם, והמשיך בדרכו אל צחי, הייעד הבא.
יואב ראה את דני בין השעה 17:20 לבין 17:30.
בשעה 17:25 הסתכל גיא דרך החלון כשאמו אמרה לו שקוראים לו. בשעה 17:30 כבר התקשר לביתו של דני לברר מדוע לא הגיע. 

במילים אחרות, גיא היה דרוך לקריאתו של דני והמתין לו, כפי שנדברו ביניהם זמן קצר קודם לכן. מאחיו של דני, יואב, שמענו, שדני אמר לו, כשהיה כבר בדרך, שפניו מיועדות אל גיא; משמע, דני לא שינה את תוכנית הפגישה עליה הסכים עם גיא.

הדעת נותנת, כי אפילו אם גיא לא היה שומע את קריאתו של דני, היה דני דופק על הדלת ונכנס, שהרי האם העידה כי היה בן בית אצלם.

מכל הסיבות הללו, גם יחד, האפשרות שהעלתה הסניגוריה אין לה ביסוס כלשהו בעובדות שהוכחו.
ההסבר היחיד לכך שדני לא הגיע לביתו של גיא יכול להיות נעוץ בכך שקרה משהו בפרק הזמן הקצר שחלף מאז שנפרד מיואב,  ועד שאמור היה להגיע לביתו של גיא.
ברור כי המנוח נעלם לפני שהגיע לביתו של גיא; בקטע הדרך שבין ביתו שלו לבין ביתו של גיא.
ממצא זה מתיישב היטב עם גירסאותיהם של הנאשמים באשר למועד החטיפה ומקומה.

סימן ג' - נסיבות מציאת הגופה

בתאריך 11.12.83, בסמוך לשעה 10:00, התגלתה גופתו של המנוח על-ידי רועה, אשר רעה את עדר הפרות והעזים של משפחתו בסמוך למערה, הממוקמת ליד שביל עפר צדדי בקרבת הכביש המוביל בין צומת יעד למושב יעד. 

הרועה, סלים הייב (עת/1, בעמ' 23), נכנס למערה כדי להסתתר מהגשם. במערה הבחין בגופה עירומה. בדיעבד, אין מחלוקת, כי מדובר בגופתו של המנוח. 
העד ברח מהמקום והזעיק את צבי ויסברוד.

צבי ויסברוד מתגורר במושב יעד ועבד אז בחממה של המושב. 
ויסברוד והרועה לא נכנסו למערה והמתינו במקום למשטרה ולרופא שהוזעקו על-ידי ויסברוד. 

הרופא, ד"ר שמואל רייס (עת/3, בעמ' 27), הגיע למקום מיד, מלווה באחות, דרורה מזור (עת/2, בעמ' 26), שעבדה עמו במרפאה. 
ד"ר רייס נכנס למערה, בדק את הגופה ואמר כי הנער איננו בחיים. 

בזמנו נתן ד"ר רייס הערכות לגבי שעת מותו של המנוח. בעדותו בפנינו הסתייג מהאומדן שלו עצמו. העד איננו פתולוג ומעולם לא היה; לדבריו, כאשר בדק מאוחר יותר ספרות מקצועית נוכח לדעת, שדעתו לא היתה מבוססת. מכל מקום, הוא יצא מנקודת ההנחה כי המשטרה מצדה תיעזר בפתולוג שיקבע קביעות מבוססות.
למקום הגיעו גם אנשי המעבדה הניידת של המשטרה.
ממצאי המעבדה הניידת מפורטים בדו"ח ת/10, שאליו מצורפים גם צילומים של הגופה והמערה. הדו"ח ת/10, נערך על-ידי איתן הדרי, איש המעבדה הניידת (עת/5, בעמ' 33).
הצילומים, שהם חלק מת/10, הוגדלו אחר כך מספר פעמים, ושימשו בסיס לחוות הדעת של מומחים שונים (נחום אדן, פלד מיכאלי וכל הפתולוגים שהעידו).

באשר למערה ציין העד את הנתונים הבאים: מדובר במערה מוארכת לכיוון מזרח מערב, אורכה כ-10 מ' ורוחבה כ-5 מ'. בתקרת המערה, בחלקה המערבי, יש שני פתחים המאפשרים כניסה למערה דרך צלע ההר.
בחלקה המזרחי של המערה (הפונה לשביל), ישנם שני פתחים (אחד גדול והשני קטן), המאפשרים כניסה למערה מהשביל. 
הפתח הגדול אורכו 2.82 מ' וגובהו המקסימלי 1.16 מ'. הפתח הקטן ממוקם צפונית לפתח הגדול, אורכו 0.90 מ' וגובהו 0.58 מ'. המרחק בין שני הפתחים הוא 0.90 מ'. 
בסמוך לפתח הגדול הבחין העד בערימת אשפה, שנראתה כאשפה טריה שנשפכה לאחרונה.
בתוך המערה על הקרקע ראה עקבות נעליים.

העד תיעד גם את אופן שכיבת הגופה, והממצאים שהבחין בהם, במבט חיצוני על הגופה. לנושאים אלה נתייחס בפרק הפתולוגי.
בין היתר מצא הדרי עלה/חלק מצמח על חזה הגופה. העלה נאסף על ידו והועבר לבדיקה במטה הארצי בירושלים. העלה עצמו הוא ת/473.
גם בשערותיו של המנוח נמצאו שני עלים (ת/461).

במהלך בדיקת הגופה על-ידי ד"ר בלוך, במכון לרפואה משפטית, הוא מציין כי מצא שני עלים קטנים הדומים לעלי אקליפטוס, מתחת לאוזן (ראה סעיף 3 לת/96, הדו"ח הפתולוגי). 

בדיעבד, נבדקו כל העלים הללו על-ידי עת/62, ד"ר אלה ורקר, ולמסקנותיה נתייחס בפרק שיוקדש לתחנת הביניים.
מרגליו של המנוח הורדו דגימות חומר, שהכיל גבישים של זרחן ומגנזיום. גם לענין זה נתייחס בהמשך.

פרק ב' – הודאות נאשם 1, אחמד קוזלי

סימן א' – ההודאות

ההודאה ת/303
1.	בהחלטתנו מיום 01.11.00 במשפט הזוטא (להלן: ההחלטה – או ההחלטה בזוטא), התייחסנו בפירוט רב לכל הודעותיו, כולל ההודאות והשחזור של נאשם 1 (להלן: קוזלי או אחמד) (עמ' 273 עד 316). ההחלטה סוקרת את כל ההודעות וגם את האמירות של קוזלי, הן בשיחות המוקלטות עם אחרים והן בבתי המשפט בדיונים בהארכות המעצר.

2.	התייחסנו בהחלטה גם לאמינותו של קוזלי ולאופן מתן עדותו (למשל: עמ' 279-281,    299). לאחר ששמענו את קוזלי גם במשפט העיקרי – אין לנו אלא לחזור ולאשש את התרשמותנו, כפי שמצאה ביטוי בהחלטה.

3.	ההודאה של קוזלי (ת/303) נמסרה על ידו, בתאריך 22.3.84, שלושה ימים לאחר מעצרו השני. לשלמות התמונה נחזור ונצטט כאן את תת-פרק י"ח מתוך ההחלטה בעניינו של קוזלי, "מה הביא את אחמד למסירת ההודאה ת/303":

"יח.	מה הביא את אחמד למסירת ההודאה ת/303
אנו דוחים את טענות הפסול לגבי מסירת ההודאה ת/303. אחמד הסכים למסור אותה, לא בשל המכות והעינויים, אלא בשל הלחץ הפנימי בו היה נתון מן הרגע הראשון של מעצרו, בשל העובדה שהאחרים, "הסכנינים", מסרו הודאות בהן הפלילו אותו. הוא אישר, כי כבר במעמד מעצרו השני נאמר לו שהאחרים הפלילו אותו: "אמרו לי שיש אנשים שדיברו עליך והפלילו אותך ואנחנו באים לעצור אותך" (עמ' 1037).
העובדה הזו, שהאחרים הפלילו אותו, הטרידה מאד את אחמד והוא חזר ושאל את החוקרים אם הדבר נכון וביקש לדעת - ואף לראות - מה הם אמרו ומה ההוכחות נגדו (ת/145 ו- ת/329 מתאריך 20.3.84; ת/202 מתאריך 21.3.84;      ת/141 ו- ת/302 מתאריך 22.3.84). נקל לשער את הלחץ ואת המצב הנפשי בהם נתון חשוד ברצח, שהשתחרר אחרי 40 ימי מעצר, נאנח אנחת רווחה ובטוח שהכל מאחוריו - והנה לפתע פתאום, בבוקר לא בהיר אחד, הוא נעצר ונכבל שנית, ולהוותו נאמר לו ששותפיו לרצח הודו והפלילו אף אותו.
הוא אישר "שמתחילת המעצר" היה מיואש (עמ' 1046). הפללתו היא גם הסיבה שבמעצר השני החל לדבר על רצון להתאבד, יום אחד בלבד לאחר מעצרו, כשגם לפי טענותיו הוא היה רק בתחילת החקירות ("אם העונש על רצח הוא מאסר עולם" – ת/329) (אך נזכור גם את שיחתו המוקלטת עם עאטף, על התועלת שבעשיית "דאווינים" בחקירה).
בימים הללו הוא משתכנע ומפנים את העובדה, שעלי סמיר ופתחי אכן הפלילו אותו וזו הסיבה שכעבור יומיים הוא מתחיל להתענין באפשרות להיות עד מדינה (ת/202 מתאריך 21.3.84; ת/147 ו- ת/302 מתאריך 22.3.84 וגם לאחר ההודאה – ת/304 מתאריך 26.3.84 (מוכן לספר גם על רצח דפנה כרמון)). 
אכן, בעדותו לפנינו הכחיש אחמד בכעס את הטענה כאילו ביקש להיות עד מדינה: "לא ביקשתי ולא הצעתי … לא שמעתי … הכל המצאות" (עמ' 1076) - אלא שבמשפט דפנה כרמון, אמר אחמד בעדותו בבית המשפט, ולא פעם, כי פעל "כדי לזכות במעמד של עד מדינה, בשני התיקים של רצח דני כץ ורצח דפנה כרמון" (ת433/ עמ' 2). בהמשך הוא מבהיר, כי אנשי המשטרה, אברמוביץ וחסון, הבטיחו לו להיות עד מדינה בתיק דני כץ, אבל לא קיימו (שם, עמ' 3).
יש בכך כדי להוות אישוש משמעותי למהימנות הדיווחים של החוקרים וערעור נוסף, משמעותי, לאמינותו של אחמד. אגב, במהלך חקירתו הנגדית בנושא רצונו או הסכמתו להיות עד מדינה, יצא אחמד מכליו וזו היתה הפעם השלישית שבה ירד מדוכן העדים, והסכים להמשיך רק לאחר התערבות באת-כוחו.
הסניגור, עו"ד פלדמן, מקשה ושואל: "והחידה, מדוע הודה אחמד, נותרת בעינה. על-פי ת/302 … מודיע חסון לאחמד כי כל בקשותיו לא התמלאו - לא יראו לו עדויות של אחרים, לא יתנו לו להיות עד מדינה, אבל אחמד נותר בשלו ומודה ברצח" (עמ' 196 לסיכומים בכתב).

התשובה לתמיהה זו נעוצה בדברים שאמר אחמד לחוקר רובין: "… (אחמד) אמר שבגלל שהם מלכלכים עליו הוא ילכלך עליהם יותר ויכניס אותם יותר עמוק ממה שהם קוברים אותו" (ת/202). אחמד חוזר על-כך גם בהודאה מאוחרת יותר שלו, ת/306 מתאריך 28.3.84: "הם אומרים שאני עשיתי כל דבר והם לא עשו כלום, כלומר שאני הגדול ביניהם בגלל זה אני אספר הכל" (עמ' 3).
זו בדיוק הסיבה, שבהודאה שלו ת/303 הוא מתחיל לדבר על "המנייאקים סמיר עלי ופתחי". וזו הסיבה שבהודאה הוא הופך את השלושה הנזכרים למתכננים ומבצעים, בעוד הוא נאלץ להשתתף באיומי-נשק ואיומים אחרים והיה פסיבי לחלוטין ולא עשה כלום. אחמד מנסה, על-פי מיטב הבנתו אז, להציל עד כמה שאפשר את עצמו ולשכנע את החוקרים שגירסתו זו היא האמת. כאמור, הוא עשה מאמץ להיות עד מדינה גם אחרי שהודה, ומוכן היה לשם כך לדבר גם על רצח דפנה כרמון (ת/304)".

4.	בהודאתו ת/303 מפחית קוזלי את חלקו בחטיפה וברצח, עד כדי פסיביות מלאה, כביכול הוא היה צופה מן הצד, וגם בהשתתפות פסיבית זאת נטל חלק רק כתוצאה מן האיומים שהופעלו כלפיו: "ברצוני להגיד שאני השתתפתי אתם מתוך פחד לאחר שהם איימו עלי בנשק ויש להם אנשים שיחסלו אותי ומתוך פחד אני השתתפתי אתם ... אם לא הייתי עושה מה שהם רצו היו הורגים אותי סמיר, פתחי ועלי" (שם, עמ' 3).

5.	בהודאה זו הוא מספר כי הכיר את "המנייקים סמיר, עלי ופתחי" כשעבד בסופר-סל דניה. היוזמה לחטיפה ולרצח היתה של סמיר, שפנה אליו ביום רביעי, יום לפני המעשה, בהצעה זו. פתחי ועלי הסכימו אתו.

למחרת, ביום חמישי אחה"צ, בסביבות השעה ארבע וחצי או חמש, הגיעו סמיר, עלי ופתחי, ברכב של סמיר, הנהוג על ידו ואספו את קוזלי בסופר דניה. קוזלי ישב קדימה ליד סמיר, יחד עם עלי (תחילה אמר שעלה לחלק האחורי של הרכב אך אחר כך תיקן עצמו).

סמיר הסתובב ליד המרכז המסחרי. מול מערבל הבטון ההפוך, מקום בו נוהגים תושבי דניה לתפוס טרמפ, עמד ילד. סמיר עצר ועלי ופתחי ירדו ודחפו את הילד קדימה לתוך "הקבינה". הילד פחד והתחיל לצעוק שיעזבו אותו. פתחי ועאטף, שישבו מאחור, משכו בשערותיו של הילד וסתמו את פיו, בעזרת עאטף. הם אף הורידו את הילד לרצפת הרכב וכיסו אותו כדי שלא יצעק. 
קוזלי עצמו, לפי גירסתו זו, לא עשה דבר: "אני ישבתי ולא עשיתי דבר" (עמ' 2).

סמיר נסע לבניין בתהליך בניה ליד הסופר סל בדניה. הארבעה, פתחי, סמיר, עלי ועאטף הורידו את הילד והכניסוהו למקלט הבית, שם היכו אותו בקרש על ראשו. הילד מת ואז הוציאו אותו שוב לרכב, מכוסה בסדין, ונסעו. הוא עצמו הלך הביתה ומשם הלך ליעקב שרביט.

עוד נזכר קוזלי לספר, שסמיר קשר את הילד בידיו. עלי, פתחי ועאטף עזרו לו, וגם קשרו סמרטוט על פיו של הילד.

בתשובה לשאלות החוקר הכחיש קוזלי את הטענה כאילו הוא זה שלקח את בגדי הילד, אחרי רציחתו, ואמר ש"הם" (הנאשמים האחרים) עשו זאת; הכחיש שנכנס למקלט בו נרצח הילד; השיב ש"החוט" שבו קשרו את הילד הוא חוט בנאים שהיה מונח במגירת הרכב של סמיר.

הודאות נוספות
6.	בנוסף להודאה זו נמסרו על-ידי קוזלי הודאות נוספות:

א) אחרי ההודאה, בערב, יצא קוזלי להובלה, הצבעה ושחזור (ת/250, ת/291). הפעולה הוסרטה, הוקלטה ותומללה (ת/214).

בשחזור חזר קוזלי על ההודאה ת/303, למעט פרטים אחדים: לפגישת התכנון הוא מוסיף גם את השתתפותו של עאטף:
"ת' פה אמרו שהם רוצים לקחת ילד מפה אתה מבין ירדנו ברחוב הזה ...
ש' ... מי תכנן?
ת' ... פתחי סמיר עלי ועטאף" (עמ' 2) (וכן גם בעמ' 3).

שינוי נוסף מתבטא בכך, ששלושה ירדו וגררו את הילד לתוך הרכב (עאטף, עלי ופתחי) (עמ' 6), ולא שניים כפי שמסר בת/303.

השינויים האחרים בפרטים שמסר בשחזור, מתייחסים לחלקו שלו במעשים. הוא מפחית את חלקו עוד יותר ממה שעשה בת/303: 
הוא עצמו שמע את שיחת התכנון "מרחוק" (עמ' 4); 
לאחר הכנסתו של הילד "לקבינה" הוא עצמו עלה לחלק האחורי של הרכב (עמ' 10);
כשהגיעו לבניין שהיה במהלך בניה (רח' ליברמן – ת/250) "הארבעה עאטף סמיר עלי ופתחי", "לקחו את הילד" וגררו אותו למקלט פנימה (עמ' 15);
הוא עצמו נשאר "באוטו בחוץ" והסתכל משם (עמ' 15, 18), וראה שרצחו אותו בקרש.

הפחתת חלקו מודגשת לאורך כל השחזור: הוא לא עשה מאומה, שום פעולה אקטיבית. הכל "הם", "הארבעה".

ב) בתאריך 27.3.84 הוביל קוזלי את החוקרים למקום בו זרק את בגדי הילד (ת/305). בהובלה זו הודה שהוא זה שלקח את הבגדים: מכנסיים, חולצה, נעלי ספורט, תחתונים וסווצ'ר, בתוך שקית ניילון לבנה. בדרכו הביתה הניח את השקית בחורשה, ליד עצי אורן.

כשנשאל מדוע לא נמצאת השקית במקום בו הניח אותה, לטענתו, השיב: "הרבה אנשים עוברים במקום, אולי הם לקחו, אולי סמיר ופתחי לקחו .... ושרפו אותם. הבגדים היו צריכים להימצא כאן". לתמיהה נוספת של החוקר בנושא, הגיב: "אתה רוצה שאגיד לך את האמת אז אני אומר רק את האמת, את הבגדים לקחתי אחרי הרצח מהם והלכתי דרך חוף השנהב ונכנסתי לחורשה כאן ובין העצים ליד הזבל שמתי את השקית ניילון עם הבגדים וזה כל האמת. אני לא יודע למה הם לא כאן" (עמ' 2).

ג) למחרת ההצבעה על מקום זריקת הבגדים, בתאריך 28.3.84, מסר קוזלי הודאה נוספת (ת/306). בהודאה זו הוא מספר שוב שהכניס את בגדי הילד לשקית ניילון לבנה שמצא בחצר הבניין, תוך שהוא מוסיף, כי את המחברות והשעון לקחו סמיר, עלי ופתחי, לא הוא וגם לא עאטף.
אחד מהם אמר לו אחר כך שלקחו את הגופה "והעלימו אותה ביום שישי או  בשבת באזור סכנין". 

כמו כן, הוא חוזר על מסלול ההליכה למצבור האשפה, שם זרק את השקית עם הבגדים והמשיך לביתו.

השינוי בהודאה זו, לעומת קודמותיה הוא, שהודה בהורדת הילד מהרכב והכנסתו לבניין, שם היכו "האחרים" את הילד בקרש על ראשו. הוא "עמד בצד", גם כשפתחי, סמיר ועלי חנקו את הילד בחבל, בעוד הילד שכב על גבו, על הרצפה. אחר כך הפכו את הילד עם הפנים לרצפה ו"הארבעה" בצעו בו מעשה סדום.

כשנשאל ישירות על חלקו ברצח, השיב, ש"הייתי בתכנון ובחטיפה ושמרתי עליהם במקלט שלא נופתע על ידי אנשים". אם לא היה "עושה מה שהם רצו היו הורגים אותי סמיר, פתחי ועלי". מהחצר ראה אותם "מרביצים לו ומפשיטים אותו, חונקים אותו ומזיינים אותו". את הבגדים לקח לפי דרישתם של האחרים.

כן הודה שהסימנים על צווארו שלו, נגרמו על-ידי הילד לאחר שהוכנס לרכב. 

ד) כעבור ימים אחדים, בתאריך 2.4.84, הובא קוזלי להארכת מעצר. בדיון סיפר לשופט כי "פותה" על-ידי סמיר, פתחי ועלי, שאיימו עליו ברצח אם לא יצטרף אליהם. 

עוד אמר לשופט, שסמיר נהג ברכב. עלי, פתחי ועאטף תפסו את הילד והעלו אותו בכוח על הטנדר. הם נסעו לבית דניה "איפה שהיו בונים", שם היכו אותו "בעצים", סמיר ראשון וכולם אחריו. גם עשו בו "מעשים מגונים לפני שנהרג כולם" . 
הפעם הוא נסוג שוב מהשתתפותו בהכנסת הילד לבניין, וחוזר לגירסה המקורית לפיה ישב במכונית, אלא שירד ממנה והסתכל.

סימן ב' - משקל ההודאות: המבחן הפנימי

7.	ההודאות הללו עומדות יפה במבחני ההיגיון הפנימי והחיצוני שלהן. קוזלי ביקש להפחית ככל האפשר את חלקו שלו במעשה, על חשבון חלקם של האחרים. במיוחד בולט הניסיון להגדיל ולהעצים את חלקם של שלושת "הסכנינים" (סמיר, פתחי ועלי), "המניאקים".
את השתתפותו הוא מסביר באיומים שאויים על ידם.
זו תופעה ידועה ומוכרת, ואף מתיישבת עם הטבע האנושי. קוזלי מודה למעשה, שביקש "להפיל" הכל על הסכנינים, מפני שהם הפלילו אותו (עמ' 3564, 3562). כמובן, שאילו רצה להפליל אותם "בשקר" (עמ' 3591), כפי שהוא טוען היום, רק כנקמה על שהם העלילו עליו דברי שקר – לא היה צריך לכרוך את עצמו במעורבות, במה שלא עשה.

לקוזלי לא היה הסבר מדוע הפליל גם את עצמו אם התכוון רק להפליל "בשקר" (עמ' 3567) את "הסכנינים", ומדוע בחר אם כך, להפליל גם את עטאף חברו? הודייתו במעורבות שלו, בנסיבות הללו, מעניקה להודאה משקל רב.

אגב, הודאתו של קוזלי, בעדותו לפנינו, כי כאשר הודה בחקירה, עשה זאת כדי "להפיל הכל על הסכנינים" משום שהם הפלילו אותו (עמ' 3564 שורות 16-18) – מעוררת שאלה בדיעבד לגבי ניהול משפט הזוטא הארוך והמורכב על-ידי ההגנה.

זאת ועוד, קוזלי הודה בחקירתו הנגדית (במסגרת המשפט העיקרי), שהחוקרים לא מסרו לו "שום דבר" מתוך תוכן ההודאות של האחרים:
"ש' – הם מסרו לך פרטים על ההודעות האלה?
ת' – לא, לא, לא, לא מסרו לי שום דבר ...
אני לא ידעתי בדיוק איזה, מה הם הודו שם. ביקשתי לראות ... לא, לא עיינתי.
ש' – לא עיינת ולקחו את זה. אבל אתה בכל זאת החלטת שאם הם מפלילים, מפילים את כל הסיפור עליך, אתה מחזיר להם ואתה תפיל את הסיפור עליהם?
ת' – אמת.
ש' – נכון?
ת' – אמת" (עמ' 3561-3562).
לא רק שהדברים הללו מהווים בדיעבד הודאה שלא היה ממש בטענות הקשות והדרמטיות שהועלו במשפט הזוטא, כאילו מסר את ההודאות בשל שבירת רוחו במכות ובעינויים, אלא שגם משמיטים את הקרקע מתחת לתיזה של ההגנה בדבר "השראה" בין הודאות הנאשמים באמצעות החוקרים.
הניסיון שלו להמעיט מחלקו שלו אף תואם ומתיישב עם הצעותיו של קוזלי לשמש כעד מדינה (ועל כך בהמשך). קוזלי בוודאי הבין, מה שכל אדם מן היישוב מבין, שסיכוייו של העבריין המשני או הפחות מעורב או פחות דומיננטי, לשמש כעד מדינה, טובים יותר מסיכוייו של המבצע העיקרי והדומיננטי.

8.	עוד במבחן הפנימי של ההודאות, אפשר לציין את הסגנון והשפה בהם השתמש וכן את העובדות השוליות, כביכול, שקוזלי מצא לנכון לספר עליהן.
כך למשל, בהודעה ת/303, זו הראשונה, הוא מכנה מייד בתחילתה, את סמיר, עלי ופתחי, בכינוי "מניאקים".
הדבר מתיישב עם מה שאמרנו לעיל, עם הכעס עליהם, כעס שהביא את קוזלי למסור את הודאתו. כעס שמקורו בכך, שהוא הבין כי הם הפלילו אותו, ואין לו ברירה אלא למסור את גירסתו שלו לאירועים על-מנת לשפר ככל האפשר את מצבו.

וכן ראוי להדגיש את דבריו במהלך השחזור, אליהם הפנתה המדינה בסיכומיה הכתובים. הכוונה לתיאור מהלך הנסיעה עם הילד החטוף לבית דורי:
"ג'אנם: מה קרה בדרך הזמן הנסיעה?
אחמד: היו צועקים ומתווכחים וכאב ראש.
ג'אנם: מי הם?
אחמד: כולם ביחד.
ג'אנם: ביום המקרה מה קרה, מוכן לספר?
אחמד: היו מתווכחים וצועקים אחד עם השני למה כך ולא כך" (עמ' 11-12).

אכן, צודקים באי כוח המדינה, כי הדברים משקפים תיאור אותנטי ואמיתי. לא נראה לנו, שאילו סיפר קוזלי סיפור בדוי על החטיפה והרצח, הוא היה שוזר בו פרטים כל כך שוליים וחסרי משמעות, לכאורה, אך המעניקים לאירוע מימד חי ואותנטי כל כך.
9.	ההודאות מתיישבות גם עם בקשותיו או הצעותיו של קוזלי לשמש כעד מדינה. שעל כן יש מקום להתייחס לכך גם במסגרת הדיון במבחן ההגיון הפנימי של ההודאות, בו בודקים את סימני האמת המתגלים בתוכן הודיה. זאת, לאור ההלכה, לפיה הצעה של חשוד לשמש כעד מדינה מהווה אמנם "ראשית הודיה", אולם מקום שהחשוד מודה בביצוע העבירה, "ראשית ההודיה" מפיו היא בבחינת הודיה נוספת ולא מוסיפה דבר חיזוק להודיה; ואילו מקום בו החשוד כופר ומתכחש לביצוע העבירה, וזו מוכחת בראיות אחרות (שאינן הודיות הנאשם), תהווה ההצעה לשמש כעד מדינה ראשית הודיה בעלת כוח מחזק של דבר מה (ראה למשל: ד"נ אחמד קוזלי ואח' נ' מ"י, פ"ד מה(4)   441) (ושוב לענין זה, במסגרת הדיון הכולל ב"דברי מה", הקיימים בתיק).

כפי שנאמר שם, על-פי "ההגיון וניסיון החיים" ניתן לראות בהצעה נפרדת לשמש כעד מדינה – הצעה שסורבה ולא יצאה לפועל –אחד מאותות האמת והסבירות הפנימית של ההודיה, שכן היא מובילה למסקנה שהמתוודה ביקש - במודע ובאופן שכלתני - להיחלץ מן התוצאה של ההודיה, על-ידי רכישת מעמד של עד מדינה.

10.	הצעותיו של קוזלי החלו למעשה בבקשה לראות את הודיותיהם של האחרים, של "הסכנינים", שאזי, לדבריו, אם יראה וישמע אותם יהיה מוכן להודות (ת/202 מיום 21.3.84).
למחרת חזר על בקשה זו (לגבי עאטף) וכשנדחה, הציע עצמו כעד מדינה (ת/147 מיום 22.3.84). לאחר ימים אחדים "שיפר" את הצעתו, והציע עצמו כעד מדינה גם בתיק זה וגם בתיק רצח דפנה כרמון (ת/392 מיום 26.3.84).

11.	קוזלי הכחיש שביקש להיות עד מדינה. הוא הכחיש זאת גם בחיפה (נ/59 עמ' 1681), גם במשפט הזוטא לפנינו (עמ' 1076), וגם בעדותו הראשית (עמ' 3392). אחר כך טען "שהציעו לו" להיות עד מדינה (אך אינו זוכר מי הציע) (עמ' 3583), וגם שהחוקרים הציעו לו להציע את עצמו (שם). לבסוף, לאחר חקירה מאומצת בנושא, הוא הודה "שאולי באיזה שהוא שלב מקדמי" אכן ביקש להיות עד מדינה (עמ' 3587).

ראוי לציין שבמשפט רצח דפנה כרמון הודה קוזלי בבית המשפט, בחקירתו הנגדית, שביקש "לזכות במעמד של עד מדינה בשני התיקים של רצח דני כץ ורצח דפנה כרמון" (ת/433 עמ' 2).

סימן ג' - המבחן החיצוני: 'דבר מה'

12.	אשר למבחן החיצוני, של סימנים חיצוניים ו'דבר מה' נוסף, אפשר להצביע על הנקודות הבאות, שבהצטברותן יחדיו יוצרות חיזוק ותמיכה חיצונית.

השריטות על צווארו של קוזלי
13.	כשנעצר לראשונה, היו על גופו, בין היתר, ממצאים של נשירת גלד בכתף ימין "בגבול הצד החיצוני ימני של הצוואר" (ת/476, בדיקה מיום 21.12.83).

הרופא שבדק אותו, ד"ר ב' לוי (עת/63), מן המכון לרפואה משפטית, העיד שהחבלה יכלה להיגרם על-ידי ציפורניים או מחפץ קהה שגירד את השכבה העליונה של העור (עמ' 3217). גם בעדותו בחיפה אמר שהפצע יכול היה להיגרם על-ידי ציפורניים (ת/477).

בהודאתו ת/305 הודה קוזלי שהסימנים על צווארו הם "פצעים מהילד דני כץ, כאשר עלי הכניסו לאוטו הילד החל להרביץ לי ונפצעתי ממנו כלומר מדני כץ..."; השריטות לא נגרמו מכמאל סביחי מעוסיפה, כפי שאמר קודם (הכוונה לת/327).
על-פי חוות הדעת, ת/476, הנזקים נגרמו כ-10-15 ימים לפני הבדיקה (היינו: בטווח הימים שבין 6 ל-11 בדצמבר).

14.	בהודעותיו הראשונות במשטרה הסביר קוזלי את השריטה על צווארו, בטענה, שביום ראשון בבוקר, 11.12.83, נסע לאחותו (ששמה חדרה) בעוספיה, ישב אצלה עד עשר בערב והלך לישון אצל מוחמד סביחי, הבן של בעלה. ממנו נשרט כשהלכו "מכות בצחוק" (ת/327 מיום 20.12.83 עמ' 6).

קוזלי חזר על ההסבר גם בהודעה ת/88 מאותו יום (עמ' 3); וגם בת/78 מיום 27.12.83, אלא שכאן הוסיף שהיו לכך עדים (בניגוד למה שאמר בת/327).

בעדותו לפנינו – לאחר ניסיונות להתחמק מתשובה (עמ' 3530-3531) - חזר על הגירסה שמוחמד שרט אותו, תוך כדי משחק בידיים. וכן חזר וטען, שהיו עוד נוכחים באירוע – שלא הובאו להעיד.

15.	מוחמד סביחי העיד לפנינו כעד תביעה (עת/61), שהוכרז כעד עוין (עמ' 3145). העד מרצה מאסר עולם, לאחר שהורשע, יחד עם קוזלי, ברצח דפנה כרמון. לאחר שהצהיר בתחילת עדותו על חפותו שלו ושל קוזלי, סיפר בהמשך, כי שלושה או ארבעה ימים לאחר היעלמו של הילד, בא אליו קוזלי, לביתו בעוספיה. הם "צחקו בידיים" וקוזלי נשרט על ידו בצוואר. הם היו לבדם (עמ' 3141, 3149).

מוחמד סביחי העיד גם בחיפה ומסר אותה גירסה, לפיה פצע את קוזלי בצווארו תוך כדי משחק, כשקוזלי בא לישון אצלו (ת/469).

אלא שגירסאותיו הראשונות של מוחמד סביחי במשטרה היו שונות בתכלית. בהודעתו מיום 20.12.83 (ת/468), ממש ביום מעצרו הראשון של קוזלי, הכחיש את דברי קוזלי בנדון:
"מעולם לא התקוטטתי ולא רבתי עם אחמד קוזלי, לא פצעתי אותו ולא פצע אותי לא ברצינות ולא בצחוק. היחסים ביני לבין אחמד קוזלי הם יחסים רציניים ורשמיים. אין אני צוחק עמו ומתלוצץ עמו" (עמ' 2).

בניגוד לגירסתו של קוזלי, שאמר כי הגיע אליו בעשר בערב וישן אצלו בלילה, אמר מוחמד סביחי:
"אני רוצה לציין שביום שאחמד בא לבקר אצלנו בבית, זה היה אחרי השעה שלוש וחצי ... ישבתי עם אחמד כחצי שעה בערך. שתינו קפה ואמר שהוא רוצה ללכת לבקר את הדודים שלו ... אחמד לא ישן אצלנו באותו יום שביקר אצלנו, ופעם אחרונה שישן אצלנו זה היה לפני ששה חודשים ... אחמד ... עזב בשעה ארבע, ארבע ורבע אחרי הצהריים ... ואחמד לא ישן אצלנו בביקור הזה ... רק שתינו קפה ואחרי זה הוא הלך" (עמ' 1-2).

16.	ושוב אנו חוזרים לאותה שאלה מציקה וטורדנית. מדוע הכחיש מוחמד סביחי את אותו אירוע עם קוזלי, מדוע טען שהלה לא ישן אצלו, ומדוע הכחיש כי שרט אותו – שהרי מדובר לכאורה באירוע תמים, שלא אמור בכלל לסבך אותו או לעורר נגדו חשד כלשהו; וזאת, תשעה ימים בלבד אחרי המעשה, כביכול.

למוחמד סביחי היו שלל תירוצים מופרכים, אך אף לא הסבר ממשי אחד לשינוי הגירסה בבתי המשפט (בחיפה ולפנינו), לעומת זו שמסר בחקירתו הראשונה בת/468, טרם שידע את גירסתו של קוזלי.

כך למשל: אחד התירוצים, גם בחיפה (ת/469 עמ' 185), וגם לפנינו (עמ' 3144), היה שחשב שמדובר באחמד קוזלי אחר, בן דודו של קוזלי, כאשר הכחיש שרב עמו בצחוק. תירוץ זה הוא מופרך, שכן בתחילתה של ההודעה הוא נחקר ומדבר על יחסי הקרבה המשפחתית בינו לבין קוזלי (אביו של העד נשוי לאחותו של קוזלי). ולגבי קוזלי זה נשאל מתי ביקר הלה אצלו ואם רבו או הרימו ידיים האחד על השני.

באותה נשימה עם התירוץ לפיו התכוון לאחמד קוזלי אחר, גם אמר העד שכעס על קוזלי על שהזכיר את שמו במשטרה (עמ' 3144), ובעצם הוא "לא יודע מה בא לי בראש" כשחקרו אותו בנושא זה (עמ' 3155).

17.	גירסתו של העד בהודעה ת/468 מקבלת חיזוק משמעותי בדברים שהטיח העד בקוזלי, בשיחה מוקלטת ביניהם במשטרה (נ/29), בתאריך 28.12.83. בשיחה זו מספר מוחמד סביחי לקוזלי שחקרו אותו אם הוא רב עמו. 

בסופה של השיחה בנושא אומר לו העד חד משמעית:
"... אני לא שיחקתי אתך בידיים בכלל ולא בבית. איפה שיחקתי אתך אני בידיים? אתה בא להגיד להם שאני שיחקתי אתך בידיים ... באת אורח אצלנו והלכת, מה אנחנו ילדים קטנים שנשחק ביחד?..." (עמ' 16 וכן בעמ' 10).

ההגנה בסיכומיה בכתב מפרשת את דבריו של מוחמד סביחי, באופן שלדעתנו, למיצער אינו מדוייק. 

תמליל השיחה בין מוחמד סביחי לבין קוזלי (נ/29) אינו מכיל סימני שאלה או סימני קריאה.
הסניגור מפנה למשפטים הבאים בדבריו של מוחמד סביחי, בעמ' 16 ו-17 לתמליל:
"אני ואתה שיחקנו פעם ביחד";
"מזה מוסא, אבל אני שרטתי אותך";
"זה אני עשיתי לך".

הסניגור טוען שמוחמד סביחי מודה למעשה בשיחה זו, בפני קוזלי, שהוא, סביחי, אכן שרט אותו תוך משחק.
ברם, קריאה מלאה של התמליל (הקלטת עצמה לא הוגשה לנו כמוצג), מלמדת שהמשפטים הנזכרים לעיל הם משפטי שאלה, שמן הראוי להציג בסופם סימן שאלה. יעידו על כך התשובות של קוזלי והאימרות החד משמעיות של מוחמד סביחי, בהמשך השיחה ביניהם.

18.	התרשמנו מעדותו של מוחמד סביחי, כעדות לא מהימנה, לא אמינה בלשון המעטה, אם לא לומר שקרית. 

התירוצים השונים לשינוי גירסתו היו תירוצי סרק וריבוי התירוצים כשלעצמו איננו יכול לעורר אמון.

הטענה, כי מוחמד סביחי פחד מן המשטרה או מהסתבכות בשל הקשר עם קוזלי שנחשד ברצח, ופחד זה משתקף בדברים שאמר לקוזלי בשיחה המוקלטת ("אתה מסבך אותי" – נ/59) – אינה נראית לנו.  הרי ברור שפגישה משפחתית תמימה ומשחק תמים, גם אם טפשי, אינם יכולים "לסבך" אותו בדבר.

מכל מקום, לאור ריבוי ההסברים של העד והתרשמותנו השלילית ממכלול עדותו, איננו מקבלים הסבר זה. מה גם, שהכחשת האירוע על-ידי העד בשיחה המוקלטת עם קוזלי, היא חד משמעית.

באותה מידה מתיישבת האמירה הזו עם טרוניה כנגד קוזלי על שסיבך אותו בסיפור שקרי, אליו לא היה מודע מראש, מה שגרם לסתירות מחשידות בין הגירסאות שלהם, סתירות שהן המסבכות אותו.

19.	לכל אלה יש להוסיף את עדותה של חדרה, אחותו של קוזלי. חדרה גרה בעוספיה עם בעלה (אביו של העד מוחמד סביחי). באותו מבנה גר גם מוחמד סביחי.

חדרה העידה לפנינו (עת/66), ואישרה כנכונה את הודעתה במשטרה (ת/483), שנמסרה אף היא ביום 20.12.83 (יום מסירת ההודעה על-ידי מוחמד סביחי, ויום מעצרו של קוזלי).

כזכור, סיפר קוזלי שביקר את חדרה אחותו, ביום ראשון 11.12.83 (תשעה ימים לפני שנחקרה), ישב אצלה עד עשר בלילה והלך לישון עם מוחמד סביחי. אך חדרה מסרה בהודעתה זו, שקוזלי ביקר אותה לאחרונה לפני חודש, בצהריים, בשעה 12:00, והלך כעבור מספר דקות, לאחר ששתה קפה. היא אף ראתה שהלך אל הכביש ונסע.

כמובן שגם עדות זו גורעת מאמינותו של קוזלי לגבי פרשת השריטה.

20.	קוזלי הודה, כאמור, בת/303, כי השריטה בצווארו נגרמה לו על-ידי הילד בעת החטיפה, במהלך הנסיעה ברכב. קיומה של השריטה, חוות הדעת לגבי גורמיה האפשריים ומועד גרימתה, בצירוף הניסיונות השקריים של קוזלי להסביר אותה ב"משחק בידיים" עם מוחמד סביחי – יש בהם, במצטבר, משום 'דבר מה' להודיה.

ד"ר בלוך (עת/59), שבדק את הגופה, כתב בחוות דעתו שלא נמצא שום חומר מתחת לציפורניו של הילד המנוח.
בעדותו לפנינו הניח ד"ר בלוך שפעל כרגיל והעביר את הציפורניים למעבדה הביולוגית (עמ' 3222), אך אינו בטוח בכך ויתכן שלא שלח אותם, כי אם היה שולח – היה כותב זאת בדו"ח. סמך רק על בדיקה ויזואלית (עמ' 3223).

ד"ר ב' לוי, מן המכון לרפואה משפטית, העיד כי רק בבדיקה מקרוסקופית, שלא נעשתה, ולא בבדיקה ויזואלית – "אפשר לראות מה יש מתחת לציפורניים". בבדיקה ויזואלית, "אנחנו עם העיניים", "רק רואים שהם נקיות מבחוץ" (עמ' 3220).

פרופ' י' היס, מנהל המכון לרפואה משפטית, כתב  בחוות דעתו (ת/491), שעל-פי הניסיון שנצבר "אין לכאורה הצדקה לביצוע הבדיקות (במעבדה הביולוגית), מכיוון שלא נמצאו ממצאים חיוביים לאחר מאות רבות של בדיקות". בנסיבות של בדיקת גופתו של המנוח (מצב הגופה ומועד הבדיקה), "האפשרות שמבדיקת שולי ציפורניו של קורבן כזה תופקנה תוצאות חיוביות כלשהן נמוכה ביותר".

על כן, נראה לנו שאין משקל מכריע לעובדה שד"ר בלוך כתב שלא נמצא חומר מתחת לציפורניו של המנוח.

שקריו של קוזלי בנושאים שונים
21.	קוזלי שיקר במספר נושאים, כמו למשל יחסיו עם עאטף, יחסיו עם שאר הנאשמים, היכרותו את בית דורי וכדומה.

נדמה שאין כיום מחלוקת שעאטף היה חברו של קוזלי, והם נהגו להתראות ולשהות יחד, בנוסף על היותם קרובי משפחה ושכנים בוואדי אל-עין.

העובדות הללו הוכחו בראיות שונות. קאסם סביחי, בן דודו של עאטף, שהתגורר אף הוא בוואדי אל-עין, מסר בהודעתו (נ/149) שאחמד, המתגורר "לא רחוק מאתנו, והוא חבר עם עאטף בן דודי ומבקר אצל עאטף בבית"; אם כי הוא לא ראה אותם מסתובבים או מטיילים ביחד (עמ' 2). 
וכן, גם בנ/150, בו אמר שקוזלי היה מבקר "בדרך כלל" את עאטף במקום השמירה שלהם ויושב ושותה אתם קפה (עמ' 2).

וכן הודעתו של חליל חכרוש, מנהל העבודה ברמת גולדה, שאמר שקוזלי היה "בא תמיד לעאטף" (ת/478), וכן בעדותו לפנינו (עמ' 3233);

וכן הודעותיהם של סמיר (ת/174, ת/114, ת/116), ושל עאטף (ת/198, ת/320). בהודעה ת/320 סיפר עאטף שקוזלי נהג לבקר אותו ונפגשו כמעט מידי יום: "בטח ראיתי את אחמד קוזלי וכמעט יום יום אני רואה אותו" (עמ' 4). 
בהודעה ת/124 מזכיר סמיר את עאטף "החבר" של אחמד (עמ' 2).

בחקירתו ניסה קוזלי להרחיק עצמו מעאטף. הוא לא סיפר על הביקור אצלו ביום שנעצר, למרות שנתבקש לתאר את מעשיו באותו יום (הודעתו של עאטף ת/198 מיום 20.12.83). את יחסיו עם עאטף הגדיר כידיד, "אבל רק שלום ולא מבלה איתו" (עמ' 4). לעאטף עצמו הוא ייעץ, בשיחה מוקלטת: "תגיד מאיפה אני מכיר את אחמד" (ת/414, עמ' 7).

בבית המשפט, הודה קוזלי ש"היינו מדברים והיינו משוחחים והיינו יושבים והיינו שותים קפה ביחד, אבל חברים לא, חברים זה משהו אחר, תגדיר את זה איך שאתה רוצה" (עמ' 3410).

מסתבר שהוא לא מגדיר את עאטף כחבר מפני שהלה "הודה עלי ברצח, הוא אמר שאני אתו ברצח" (שם).
ברם, אנו דנים הרי במערכת היחסים הקודמת שלהם, לפני שנעצרו.

22.	קוזלי ניסה גם להרחיק עצמו מן הנאשמים האחרים, "הסכנינים", ובמיוחד מסמיר, אולי משום התפקיד שמילאו סמיר ורכבו במעשה.
לגביהם כולם טען שלא היה לו כל מגע אתם, חוץ מאמירת שלום אולי, לפתחי: "לא היה לנו כלום"; וכך גם לגבי סמיר: "שום מגע אתו" (עמ' 1041, 1009).
כן הכחיש שניסה לסדר לסמיר עבודה במשלוחי פרחים או שביקש ממנו להתערב בעבורו אצל מנהל הסופר כנגד הפסקת עבודתו.

במיוחד בולטת מגמה זו לגבי נסיעה ברכב של סמיר. אפילו בעדותו לפנינו התחמק מלאשר שנסע אי פעם ברכבו של סמיר, גם לא לחלוקת משלוחים ובתשובה לשאלה אם נסע פעם בטנדר של סמיר, השיב: "לא נסעתי אף פעם, לא נסעתי ... אני לא חבר של סמיר" (עמ' 3414-3418). 

גם כשנאלץ להודות שחילק פעם משלוחים עם סמיר, טען שנסע "באוטו" כלשהו, לא בטנדר של סמיר, וכי אינו יודע איזו מכונית יש לסמיר (עמ' 3417, וכן ת/327), אף שבמקום אחר הודה שידע שלסמיר "היה לו טנדר פ'זו" (עמ' 3411).

ההתמדה הכמעט מגוחכת, גם בבית המשפט, של הכחשת כל קשר עם רכבו של סמיר (כשעל פי סמיר, קוזלי נסע עמו לא רק כשחילק משלוחים ביום שישי, אלא גם אל חנות הפרחים – ת/114 עמ' 2) מצביעה על חשש הנובע מתחושת אשם.

כן הכחיש תחילה, במסגרת התכחשותו לקשר עם סמיר, את העובדה שביום שישי חילק משלוחים עם סמיר, במכוניתו של הלה, על-פי רשות מאת מנהל הסופר, בעקבות בקשתו של סמיר; והודה בכך רק ב-8.1.84 (ת/391). סמיר ופתחי היו גם אלה שהשתדלו בעבור קוזלי אצל מנהל הסופר לבטל את הפסקת עבודתו (עדות שלמה פולק, מנהל הסופר – ת/66 עמ' 145).

קוזלי הודה בבית המשפט שניסה להרחיק עצמו מסמיר, מפתחי ומעלי. לדבריו, פחד "שלא יסבכו אותי" ו-"בשביל לא להפליל אותי" (עמ' 3421). אלא שתשובה זו אינה מסבירה את התכחשותו כבר בהודעתו הראשונה ביום 20.12.83 (ת/327), וגם בת/110 מיום 25.12.83, כאשר איש מהם טרם הודה, ואיזו סיבה היתה לו להניח שקשר תמים ונסיעה תמימה במסגרת העבודה, של אנשים שאינם מעורבים בשום פשע, יסבכו או יפלילו אותו?.

23.	שקר נוסף של קוזלי מתייחס להיכרותו את בית דורי, מקום הרצח על-פי ההודאות. בעדותו לפנינו טען קוזלי שלא היה אף פעם בבית דורי, ומעולם לא ביקר בו (עמ' 3427-3426). כך אמר גם בחיפה (נ/59), בניגוד להודאתו ת/303, בה תיאר את המקום, וכן גם בת/214.
אולם בהמשך עדותו, דבריו בנדון הופכים להיות דו משמעיים, רגע מודה ורגע מכחיש. בעמ' 3420 אמר שאינו זוכר שעבד במקום. אחר כך, בעמ' 3431, הוא מאשר ש"אם אני אמרתי במשטרה שאני שתיתי קפה אז זה נכון" (הכוונה לדבריו בת/303). בהמשך הוא שוב חוזר להכחשה (עמ' 3440), אך בשלב כלשהו הוא מתאר את מיקום החדר של השומר ואת פנים החדר לפרטיו (עמ' 3447).

גם בעדותו במשפט הזוטא, כשנחקר כיצד ידע לשחזר במקום, השיב שעבד בבית דורי וגם גיסו עבד בו (עמ' 990), בניגוד לעדותו במשפט העיקרי.

דברים אלו נתמכים בעדותו של מי שהיה מנהל העבודה בחברת דורי, מחול ג'רייס, בחיפה (ת/549א), לפיה ברשימת הנוכחות של עובדי החברה בחודש נובמבר, מופיע אחמד קוזלי, שעבד כפועל פשוט, בבית שהחברה בנתה ברח' ליבריה בשכונת דניה.
העד זיהה את קוזלי והצביע עליו באולם בית המשפט (עמ' 194-193).

גם להכחשה זו משמעות רבה, שכן איזו סיבה יכולה להיות לקוזלי, שלא מעורב בחטיפה וברצח, להכחיש שעבד במקום כפועל ולהכחיש שביקר את קרוב משפחתו ששמר במקום. הניסיון להרחיק עצמו מבית זה, בו בוצע, על-פי הנטען, הרצח – אומר דרשני והיא בעלת משמעות ראייתית.

ידיעת פרטים
24.	הודאותיו של קוזלי, כפי שפורטו לעיל, כמו הודאותיהם של הנאשמים האחרים, רצופות פרטים ועובדות שהיו יכולים להיות ידועים רק למבצעי המעשה.
כך למשל, תיאור בגדיו של הילד המנוח והחפצים שהחזיק בידו, העובדה שבוצעה בו עבירת מין בפי הטבעת (עליה יש ראיה פתלוגית), מקום חטיפתו, שעתה והפשטת הילד מבגדיו, סתימת פיו של המנוח והכאתו בראשו (שאף עליהן יש ראיה פתלוגית).

הואיל ובהחלטתו במשפט הזוטא דחינו את הטענה, כי ההודאות הוכתבו לקוזלי על-ידי החוקרים  בלחץ ובאלימות, והואיל וקוזלי הודה למעשה, במהלך עדותו, כפי שציינו כבר, שהחוקרים לא מסרו לו שום פרטים ו"שום דבר" (עמ' 3561) – הרי ממילא ידיעת פרטים "יש בה חיזוק רב ערך למהימנות הודאה של נאשם במעשה עבירה" (ע"פ 6251/94 בן ארי, פ"ד מט(3) 45, 89). 

ריבוי  הפרטים הללו, בהודאותיו של קוזלי, מקטין החשש שידיעתו עליהם נובעת מרמזים שנרמז, אפילו בלי משים, על-ידי חוקריו (ע"פ 4769/92 האני ניג'ם, דינים עליון, כרך לט 4, תק-על 94(3) 2183 ובפ"דאור).

פרק ג' – הודאות נאשם 2, סמיר ג'נאמה

סימן א' - קצת דברים על סמיר

1.	על המיוחד והשונה בנאשם 2 (להלן: סמיר), בהשוואה לנאשמים האחרים בתיק זה עמדנו כבר בהחלטתנו במשפט הזוטא, אולם נראה לנו כי אין מנוס מהזכרת הדברים בקליפת אגוז גם בשלב זה – כמפתח להבנת התפתחות הודאותיו.

הנתון שעל פי השקפותינו מעניק מימד של אמינות עד כדי הענקת משקל מלא להודאות, הינה היכולת לעקוב כמעט באופן ברור אחרי התהליכים שעובר סמיר, המשתקפים אם בבירור, אם ברמז ולעתים אפילו בדרך של סגי נהור – קודם בהודעותיו, אחר כך בהודעות שהן המבוא להודיות, ואחר כך בהודיות. בניגוד לטענות ההגנה, כאשר מגיע סמיר למסירת הודיות, אין המדובר בהודיות המשקפות כאוס של אדם שבור המוכן לכל דבר, אלא יש בדברים השתקפות של דברים שנאמרו על ידו קודם, וייאמרו בהמשך.

הודעותיו של סמיר, ומאוחר יותר הודאותיו, נותנות ביטוי אמיתי לאישיותו של סמיר כפי שהתרשמנו ממנה.

סמיר, כפי שציינו בהחלטתנו בזוטא, הוא המבוגר בין הנאשמים.
לפחות היום (ואיננו שוכחים את פרק הזמן הארוך שעבר), הוא אדם שקול, זהיר, חשדן, כועס מאוד, אשר הדרך שלו לביטוי כעס היא פשוט התנתקות (כגון יציאה מהאולם כשהדברים שנאמרים פורטים, כנראה, על מיתר רגיש במיוחד). הוא מתכנן את תשובותיו.
תשובותיו הכעוסות, החוזרות על המנטרה של "אני לא רצחתי", באות במרבית המקרים כדי למלא את החסר בתשובה אמיתית מתבקשת.

הוא אינו נשבר, בודאי לא בקלות. דעתנו היא כי כאשר הוא אומר דברים ברגע נתון, הרי זה משום שבאותו רגע סבר כי זו הדרך היחידה, גם אם זמן קצר לאחר מכן יתחרט ויחזור בו מדברים שאמר.

באמרותיו השונות ניתן לראות כיצד הוא שותל רמזים, אינפורמציה שלדעתו, נכון לאותו רגע, תשרת אותו, בין אם הוא צודק בהערכתו ובין אם הוא טועה.

כך למשל: כאשר הוא מפנה כבר בהודעותיו מגל המעצרים הראשון אצבע מחשידה כלפי אחמד קוזלי. יש בכך, אולי, ביטוי לחשש, כי משם תיפתח הרעה והקדמת תרופה למכה (הנושא יובהר בהמשך).

מכאן לסקירת האמרות – הודעות והודיות.

סימן ב' - ההודעות בתקופת המעצר הראשון

2.	אנו שבים ומציינים, כי הדברים שיאמרו להלן, מצטרפים לדברים שנאמרו במשפט בהחלטתנו במשפט הזוטא.

מצאנו לנכון להתייחס בקצרה בפרק זה גם להודעות שאינן הודיות, בשל מאפיינים מיוחדים שיובהרו בהמשך.

נגד סמיר יש, כזכור, לחוקרים, בסיס מוצק לחשד בשל הזבל שנמצא בפתח המערה והכיל את מסמכיו.

סמיר נעצר בתאריך 15.12.83 ובאותו יום נגבות ממנו שתי הודעות ת/111 ות/112.

להלן, בפרק שיוחד לכך, נעמוד בהרחבה על גירסאותיו של סמיר בנושא שפיכת הזבל.

בשלב זה נאמר רק, כי בין שתי ההודעות שנמסרו באותו יום עצמו, יש כבר הבדלים, למשל בנושא זהותם של בני המשפחה שהשתתפו בשפיכת הזבל.

כיוון שקשה לדבר על שכחה (הודעות מיום 15.12.84 לגבי אירוע מיום 10.12.84), הרי להשקפתנו יש בכך ביטוי לאותו קו מחושב אצל סמיר, שגורם לו לומר מה שנראה לו לנכון באותו רגע.

מכל מקום – קשה לקבל כי מי שמספר את האמת כולה בפעם הראשונה, אינו טוען שאינו זוכר פרט זה או אחר אלא מוסר גירסה מפורטת המשתרעת על חמישה עמודים, יתקן עצמו עוד באותו יום בפרטים חשובים.

ודוק: התיקון (בת/112) אינו ביוזמתו של סמיר, אלא כתוצאה מכך שהמשטרה חוקרת ומוצאת כי שיקר באשר לזהות המשתתפים בשפיכת הזבל, שאז הוא נאלץ לתקן.

כאשר הוא נדרש להסביר למה הוא לא הזכיר את אחיו כאמל בהודעתו הקודמת הוא אומר כי כאב לו הראש ולכן לא הזכיר אותו.

מידת השכנוע בתשובה זו  דומה למידת השכנוע בסוג התשובות שניתנו בדיעבד בפנינו: מהלחץ שיקרתי וכיו"ב.

כאב הראש מחליף את הלחץ, ושניהם יחד מאפיינים את דרך ההתמודדות של סמיר עם שאלות שאין לו עליהן תשובה.

מתוך ההודעות בגל המעצרים הראשון אנו מוצאים לנכון להזכיר את ת/114 וזכרון הדברים       ת/115.

ת/114 הינה הודעתו של סמיר מתאריך 19.12.83, המוקדשת רובה ככולה לאחמד קוזלי –נאשם 1.

סמיר מתאר את עבודתו המשותפת עם אחמד ביום ו', 9.12.83, ואחר כך מספר כי מנהל הסופרסל, שלמה, אמר לו כי "אחמד הזה משוגע וכולם פוחדים ממנו". בהמשך הוא "שותל" עימות בעבר, שמא על תקן מניע אפשרי של אחמד לרצות ברעתו: "... הוא רק איים עלי שאני אזמין אותו לאכול משהו על חשבוני ואם לא הוא יבוא לסופרסל ויאכל בלי לשלם" (ת/114 עמ'    3).

סמיר גם מתאר את אחמד כ"מפחיד" ו"יש לו פנים של פושע", וכן הוא מספר, כי "הוא אוהב להרביץ, לא פוחד מכלום", ו"פעם רצה להרביץ לנו סתם ככה" (עמ' 3 הנ"ל).
דהיינו: אם לא די בעימות, אז יכול להיות ש"סתם ככה" ירצה ברעתו.

בסיכומיה טענה הסניגוריה, כי אין היגיון בכך שסמיר (וגם עלי) יפנו את תשומת הלב של החוקרים לאחמד קוזלי, אם אכן הוא שותפם, ומוטב להם שלא להזכירו.
ולא היא.

סביר להניח שסמיר הבין שהמשטרה תגיע לאחמד קוזלי, אם לא הגיעה כבר בשלב זה של החקירה, בכוחות עצמה.
המשטרה חוקרת גם באשר ליום ו', 9.12.83, וקוזלי, כאמור, עבד אתו באותו יום שישי.
לפיכך, אין כל רבותא בהזכרת שמו, וסמיר אינו מנדב בכך מידע.

לעומת זאת, יש היגיון רב מצדו בהחשדתו של אחמד, ובהארתו באור שלילי, תוך הוספת אותו עימות בעבר שהוזכר לעיל, שמא יבחר אחמד לפצות את פיו.
יש לזכור כי סמיר כבר עצור בשלב זה חמישה ימים, הוא רואה כי המשטרה חוקרת אותו שוב ושוב, והחשש כי יגיעו לאחמד, אינו חשש ערטילאי.

יש בהזכרתו של אחמד דווקא ביטוי לשליטתו של סמיר במצב, ותכנון ברמה מסוימת לפחות: אם וכאשר תגיע המשטרה לאחמד, הרי תעשה זאת לאחר שכבר הוצג להם כאדם מפחיד שיש לו פוטנציאל לבצע את הרצח, וגם להפליל את סמיר.

סמיר מרחיק לכת אף יותר מכך:
הוא הופך את אחמד לחשוד ממשי כאשר הוא טוען שראה את אחמד מחתים כרטיס ביום ה' בשעה רבע לארבע "ולא יודע לאן הוא הלך", ומיד לאחר מכן הוא מזכיר גם את עאטף, נאשם 5, שהוא גם "בדואי" ויש לו מכונית פיאט 127 לבנה (עמ' 2).

לגבי עאטף, אין תיאורים שליליים, אבל אי אפשר לנתק בין הדברים, והזכרתו ברצף אחד עם אחמד המפחיד, כמי שיש לו מכונית (והרי יש צורך במכונית לצורך ביצוע הרצח) אמורה אולי לסלק מעליו את החשד, כבעל רכב שיכול היה לשמש לביצוע הפשע.
עאטף גם מתואר "כבריא בגופו מלא ושמן" – דהיינו, גם בעל כוח פיזי נדרש.

מכל מקום – כפי שאמרנו, אין בכך משום נידוב אינפורמציה, יש בכך משום תכנון של סמיר, וקשה לקבל שיש מקריות בהזכרתם של אחמד ועאטף בשלב זה, גם אם סמיר מזכיר אנשים נוספים בהודעה זו.

ברצף ישיר לכך יש לראות את הדו"ח ת/115 שבו מפנה סמיר את תשומת לב החוקרים לנוכחותו של אחמד (שעדיין לא היה עצור), ואשר ברח (הלך במהירות) מן המקום, לדברי סמיר, כאשר הבחין בסמיר בתוך הרכב המשטרתי.
אחמד, שיש לו כנראה מה להסתיר, נעלם כשראה את החוקרים עם סמיר.

בהודעה נוספת, מיום 22.12.83, ת/116, מוסיף סמיר פרטים על עאטף וגם על אחמד, ומחזק את האמור בהודעה ת/114.

על רקע זה, כאשר מאוחר יותר, בהודיותיו, מטיל סמיר את עיקר האחריות על אחמד, ובמידה מסוימת על עאטף – הדברים, מבחינתו, נאמרים לאחר שכבר החשיד אותם בהודעות הנזכרות לעיל.

אנו מוצאים לנכון להשוות בין הזכרתם של אחמד ועאטף לבין הזכרתו של אדם נוסף על-ידי סמיר.

במעצרו השני, בתאריך 6.3.84, אמר סמיר לחוקרים באחת ההזדמנויות: "למה אתם חוקרים אותי כשאני לא עשיתי כלום, תחקרו את סאלח חיידרה מסכנין ... הוא ידוע כחולה מין..."       (ת/120).

התביעה טענה בסיכומיה בנושא זה, כי "נראה שהנאשם הבין כי הוא מסתבך בתיאורים סותרים ... והוא מנסה להפנותם לאחרים".

עוד טענה התביעה, כי "הפנית הנאשם את החוקרים לאותו סלח חיידרה ... בנימוק של מניעים מיניים, כאשר אנו יודעים שנמצאה בילד פגיעה מינית, לא היתה מקרית, ויש בה כדי לתת חיזוק למשקל ההודאות שמסר הנאשם" (עמ' 99 לסיכומים).

יש ממש בטיעוני התביעה לענין ההפניה לעבריין מין.

עד לאותו שלב, הנאשם לא נחקר על כך שבמנוח בוצעה עבירת מין, ולכן, לכאורה, עצם הזכרתו את הנושא פועל לחובתו, ושמא משום כך התכחש לכך שאמר את הדברים כאשר העיד במשפט הזוטא בחיפה (עמ' 1723).

אולם, אפילו נצא מנקודת ההנחה, כי סמיר כבר ידע, בשלב זה, שמדובר גם במעשה סדום שבוצע במנוח, שעל כן עצם הידיעה המתבטאת בהפניה לעבריין מין אינה משמעותית, הרי כאמור, לדעתנו, משמעותית ההשוואה בין התייחסותו לאותו חיידרה לבין התייחסותו לאחמד קוזלי ולעאטף, אשר גם אותם, כאמור, הזכיר סמיר מיוזמתו.

לגבי חיידרה, הוא אינו חוזר אליו מאוחר יותר, אינו כורך אותו בהתוודויותיו, והוא נזנח לחלוטין.

לא כך לגבי אחמד קוזלי ועאטף, שאליהם הוא חוזר גם חוזר, תוך הטלת עיקר האחריות למעשה על אחמד.

סימן ג' - תקופת המעצר השני

 ימים ראשונים
3.	סמיר נעצר בפעם השניה בתאריך 6.3.84.
עד לתאריך 11.3.84 נגבו מסמיר מספר הודעות: ת/117, ת/118, ת/121 ו-ת/148.
יש באמרות אלה התייחסות לענין האליבי שלו, אשר נדון בפרק המוקדש לאליבי של סמיר.

חשוב רק לציין, כי סמיר הובא בתאריך 8.3.84 להארכת מעצר, ביחד עם עלי, שטען כי שמע את סמיר ופתחי מדברים על חטיפת הילד, וכי ביום א' אמרו לו שיש ילד זרוק במזבלה (ת/253).

סמיר מכחיש את הדברים, אולם הדעת נותנת, כי לדברים המושמעים בפני שופט יש משקל, והם מהווים נדבך נוסף בשיקוליו של סמיר בימים שלאחר מכן.

בתאריך 11.3.84 מקבלת הידיעה כי הוא מופלל על-ידי אחרים חיזוק נוסף, כאשר במהלך החקירה (ת/334) אומר לו החוקר במפורש, שבידי המשטרה עדות לפיה הוא הרוצח.

כמעט שלא במפתיע מציע סמיר לחוקרים את קוזלי, פתחי ועאטף כחשודים פוטנציאליים, ויתכן גם "שהמאניקים השתמשו באוטו שלי לרצח הילד". 

התביעה רואה בהודעה זו נקודת מפנה, למרות שאין בה התוודות.
גם אם ניתן לחלוק על הגדרתה כנקודת מפנה, הרי לשיטתנו אי אפשר להתעלם מכך, שמבין אנשים שונים שהוזכרו על-ידי סמיר קודם לכן, הוא מתמקד בשלושה אלה.

לכאורה, אין בידו עובדות של ממש לגבי אחמד ועאטף, העובדה שאחמד בעל פרצוף מאיים וכיו"ב, אינה משמעותית יותר מאשר היותו של סלים חיידרה עבריין מין, או בהיותם של אנשים אחרים עובדים בסופר.

נראה לנו, כי העובדה שכאשר הוא מעומת עם אינפורמציה ממשית, ומבין כי לא יוכל לברוח לחשדות סתמיים, הוא נוקב בשמות אלו דווקא, שמהווים בדיעבד חלק מגירסתו הסופית, היא נדבך המקנה אמינות להתוודותו המאוחרת.

התוודותו של סמיר מתחילה בתאריך 13.3.84.  
ההתוודות הממשית מתחילה בכך שסמיר מספר ששמע את שיחת התכנון בת/338.  אולם עוד לפני כן, ב-12.3.84, ישנה התפתחות בחקירתו של סמיר, שעל-פי השקפתנו היא משמעותית.

כוונתנו לדו"ח ת/149 שנרשם על-ידי פקד אברמוביץ. הדו"ח מתעד שיחה שהתקיימה בין סמיר לאברמוביץ ושני אנשי צח"מ נוספים.

על-פי האמור בת/149, סמיר חוזר על חשדותיו כלפי פתחי, אחמד ועאטף, נושא אליו כבר התייחסנו לעיל.

בהמשך "הוא פנה לכיוון אחר" כפי שמגדיר זאת החוקר, ואמר גם שהוא חושד באנשים נוספים, ומעלה השערות כיצד הדבר יכול להסתדר מבחינת לוח הזמנים שלהם, ועם פעולותיהם באותו יום.

אנו מפרטים את הדברים, כדי להצביע על כך, שהאמור בדו"ח זה משקף ללא ספק את דבריו של סמיר ואת רוחם של הדברים, ואין כל סיבה לפקפק בנכונות התיעוד.

החשוב מבחינתנו מצוי בחלק הראשון של הדו"ח, שם מספר החוקר, כי סמיר פנה אליו ושאל אותו: "יעקב (שמו של החוקר) מה זה עד מדינה?".

החוקר, לדבריו, אמר לסמיר שלא ישחק אתו משחקים כאילו הוא לא יודע מה זה עד מדינה, ובהמשך שאל אותו מדוע הוא שואל על כך.
סמיר ענה כי רק רצה לדעת מה זה.

סמיר נשאל בבית המשפט האם אמר את הדברים, ואמר: "יכול להיות ששאלתי, אני לא זוכר" (עמ' 1097 שורות 13-14).

גם בשל תשובתו זו של סמיר, אין סיבה שלא לקבל את האמור בת/149 כתיעוד אותנטי ומדויק.

נציין עוד, כי סמיר נשאל בקשר לאמירה זו בחקירה מאוחרת יותר (ת/339 מה-15.3.84).
גם שם אינו מתכחש לאמירה:
"ש. מדוע במהלך החקירה שלך בקשת להיות עד מדינה?
ת. אמרתי את זה סתם ככה" (ת/339, עמ' 2 סיפא).

לא נדון בשלב זה בשאלה אם השאלה או הבקשה להיות עד מדינה היא בבחינת 'דבר מה'.

החשיבות היא, לדעתנו, ביכולת 'לצלם ולעקוב' בזמן אמת אחר התהליך הנפשי שעובר סמיר, והתלבטויותיו, שמסתיימות בסופו של דבר בהודיות.

כאשר הודיה נמסרת, יום לאחר שחשוד מגשש לפחות בכיוון של הפיכתו לעד מדינה, הרי ניתן לראות בה שיאו של תהליך שעבר החשוד בינו לבין עצמו, ואשר בנקודת זמן מסוימת הבשיל לכלל הודיה.

השאלה הזהירה והמסויגת של סמיר, כפי שצוטטה לעיל, משקפת נכונה על-פי התרשמותנו את אישיותו של סמיר, זהירותו וחשדנותו. הוא מנסה לשלוח אצבע אחת כדי לבדוק את טמפרטורת המים, לפני שיחליט אם להיכנס אליהם.

כאמור, אנו רואים בת/149 משום ראיה שיש בה כדי לחזק את אמינות ההודאות שבאו לאחר מכן, ויש לה, על כן, משקל – בשאלת משקל ההודאות.

ההתפתחויות מתאריך 12.2.84 – לקראת הודאה מלאה
4.	"הפריצה" האמיתית באה בתאריך 13.3.84.

זו תחילת ההתוודות, וכך אנו רואים זאת, ולאו דווקא ב-18.3.83, שאז כלל סמיר את עצמו בין מבצעי הרצח.

בטבלאות שערכה הסניגוריה, לענין הודיותיהם של הנאשמים, החלה את הסקירה באשר לסמיר מתאריך 18.3.84.
זו, על-פי השקפתנו, טעות.

למן הרגע שסמיר הודה, כי שמע את שיחת התכנון ליד המקרר, יש לראותו כמי שהחל את התוודותו.

ושוב, יש לראות את ההדרגתיות וההתפתחות האיטית, עד לנקודת השיא של אותו יום, שבאה לידי ביטוי בת/215 ולאחר מכן בת/338.

נזכיר ארבעה מבין המוצגים המתעדים את החקירה באותו יום.

בת/335 משחק החוקר אברמוביץ מעין "משחק" עם סמיר.  
הוא מתבקש לפרט את שמות כל האנשים המשתתפים במשלוחים, והחוקר רושם על-פי הנחייתו.  לאחר מכן הוא נשאל, אם בין המנויים ברשימה מצויים רוצחיו של דני כץ, ועל כך הוא משיב: תרשום עוד שניים בצד: אחמד קוזלי ועאטף סביחי.

הזכרנו כבר לעיל, את התמקדותו של סמיר בשניים אלה מתחילת הדרך, ועל כן אין כל דרמטיות בהוספתם.

דרמטיות – אם בכלל, יש בעצם העובדה שסמיר מוכן להתייחס אל עצמו כמי שיודע או לפחות משער מי הם הרוצחים, שעל כן הוא יכול להשתתף באותו משחק.

לאחר מכן, סמיר מסמן חשודים בסימן X ליד שמם, וכולל גם את חמד וחוסני, שאינם נמנים עם הרוצחים.

החוקר שואל אותו מה אתו, עם סמיר, ועל כך הגיב סמיר בכעס וכתב 'אני רצחתי', וכן סמן X מתחת לשם שלו.

נעצור כאן כדי להגיד שהתיאור משקף את התרשמותנו מסמיר.

סמיר הוא אדם כועס.
בהיותו אדם נבון ומבוגר, הוא מבין שהכעס אינו משרת אותו, ועל כן, עד לשלב מסוים הוא מרסן אותו.
אולם, משהוא נתקל במכשול, השאלה מרגיזה אותו, הוא מגיב בכעס ובהתרסה.

גם במהלך עדותו בפנינו הגיב לא פעם באמירה 'אתם רוצים שאגיד כי רצחתי, אז רצחתי'.

המתואר בדו"ח הוא, על כן, בבואה של התנהגות הנאשם בפנינו, וכאשר על הפרק עומדת שאלת המשקל – יש לכך משמעות.

בהמשך מחולקים אותם אנשים המופיעים ברשימה לשתי קבוצות, כאשר הקבוצה בה חושד סמיר, לדבריו, כי רצחו את הילד, כוללת את הנאשמים אחמד קוזלי, פתחי ועאטף.

לאחר מכן (הכל ב-13.3.84), בא זכרון הדברים ת/337, בו אומר סמיר לחוקר אברמוביץ, כי אין לו כל קשר לרצח, אבל הוא יודע כמה דברים, ורוצה הבטחה כי ישמרו עליו מפני אחמד קוזלי, וגם מפני משפחת סביחי (משפחתו של נאשם 5).

זו שוב התנהגות זהירה המתאימה לסמיר, ואין שום סיבה שלא לתת לדברים את משקלם המלא.

קביעה כממצא, כפי שאנו עושים, כי סמיר אמר שהוא יודע כמה דברים, קרובה מאוד מבחינתו של סמיר להתוודות, מרחק נגיעה ממנה.

כאשר דקות ספורות לאחר מכן (בת/215) מספר סמיר כי הוא היה עם עלי באמצע השבוע "יום או יומיים לפני שהילד נחטף", ושמע את שיחת התכנון בין אחמד קוזלי לבין פתחי (לתוכנה של השיחה נתייחס להלן), זהו שלב נוסף בתהליך שהוביל את סמיר להודאה.

מבחינתו של סמיר, זהו אולי ניסיון כמעט אחרון גם להתוודות, וגם לא להתוודות; באותו הבל פה.

בסיכומיו בעל-פה טען הסניגור, כי ברור שלפני ת/215 היתה חקירה שלא תועדה, ואשר בה אמר כנראה סמיר משהו מפליל (עמ' 5983 לסיכומים). זאת מסיק הסניגור מכך שת/215 נפתח בהודעה של אברמוביץ לסמיר, כי הוא עדיין תחת אזהרה.

לא ברורה לנו טרונייתו של הסניגור בהקשר זה.  
אכן לת/215 קדם ת/337, כפי שנאמר לעיל, והאמור בו בהחלט מצדיק את הזכרת האזהרה.

הוא מספר כי שמע שיחה בין אחמד קוזלי לפתחי "אחמד אמר והציע לו לחטוף ילד וצריכים למצוא אוטו".
אחמד אמר לפתחי שימצא איזו מערה או בור ופתחי ענה שיש מערה ליד יעד.

אם יש ספק בכך שאלו דבריו של סמיר, אשר עדיין מנסה, כאמור, לשמור עצמו בחוץ, הרי תוכן הדברים שוב מצביע על האותנטיות, ומשום כך על משקלם.

מכל הפרטים הרלוונטיים לענין החטיפה והרצח, מדברים השניים דווקא על האוטו והמערה, שאלו החלקים אליהם קשור סמיר עצמו בקשר בל יינתק:

הרכב – מפני שהוא בעל רכב שיכול לשמש לחטיפה;
המערה – בשל פרשת שפיכת הזבל.

לאחר מכן נגבית הודעה מסמיר, ת/338, והוא חוזר בה על הדברים.
הוא גם מוסיף, כי ביום ו', כאשר חילק עם אחמד את המשלוחים ראה הרבה משטרה, שאל את אחמד אם הוא יודע מה קרה, אחמד אמר שנעלם ילד, והוא מיד הבין "שהשיחה שהיתה בין פתחי לבין אחמד קוזלי לא היתה סתם שיחה והם ביצעו את המעשה" (ת/338 עמ' 3).

בהמשך מספר סמיר על שפיכת הזבל ומודה שראה את הגופה במערה, נבהל "והיה כמו משוגע". זו כבר התקדמות נוספת, אם כי היא עדיין משאירה את סמיר מחוץ לתמונה.

זוהי אמירה ברורה ביותר, הן באשר לזהות הרוצחים, והן באשר לגופה.

דעתנו היא, כי גם סמיר הבין שזוהי משמעות האמירה, ואת ההודיות מתאריך 18.3.84 ואילך יש לראות באור זה.

5.	לפני שנתייחס להודיות ת/307 ות/363 מתאריך 18.3.84, ברצוננו להזכיר בקצרה גם את ת/234, הודעה מיום 14.3.84, וכן ת/339 מיום 15.3.84.

בת/234 מיום 14.3.83 מספר סמיר לחוקר רונן רובין, כי אחמד ופתחי הפסיקו לדבר כאשר הוא התקרב, וזה היה "כאילו סוד".
במקום עבדו גם סעיד גנאמה וכן עלי – נאשם 4.

ת/339 היא "פיתוח" של ת/234, ובה מודיע סמיר לחוקר אברמוביץ כי מה שסיפר לו, בדבר שיחת התכנון, הוא נכון אלא שהוא לא שמע את הדברים ישירות מאחמד ופתחי, כי אם מאותו עובד בשם סעיד גנאמה שהוזכר בת/234.
כדי להבהיר: פתחי ואחמד השתתקו לדברי סמיר, כאשר הוא התקרב, אלא שבמקום, במרחק שלושה מטר מהם עמד סעיד גנאמה (קרוב משפחה של סמיר?).
הוא שאל את סעיד מה נאמר, וסעיד הוא שסיפר לו על תוכנה של השיחה.

עוד מתקן סמיר את דבריו בקשר לראיית הגופה, ואומר שלא ראה את הגופה.

ושוב: בגדר המעקב אחרי תהפוכותיו של סמיר, בכל הקשור להודאותיו, התיקונים שעושה סמיר מרוקנים למעשה את ת/338 מתוכנה.

אלה שני הנושאים שבהם עשה סמיר צעד קדימה, ומיד הלך צעד אחורנית.  
סמיר אולי נבהל מעצמו, והבין כי הסגיר עצמו בדבריו ועל כן הוא מנסה לחזור בו, ולהרחיק עצמו מקשר ישיר, באמצעות חושיו, מן השיחה. שמיעה ישירה של השיחה פירושה, אולי, נוכחות בה.

סמיר מבין, כי הקושרים פתחי ואחמד, ספק אם היו מדברים בנוכחותו, אם הוא אינו חלק מהחבורה, ולכן הוא מייצר יש מאין, גורם מתווך.

סעיד מן הסתם יכחיש כי שמע שיחה כזו, ויש להניח כי גם סמיר מבין זאת, אלא שזוהי כנראה ברירת מחדל מבחינתו, כדי לחזור בו "למחצה" מן הדברים.

לגבי עלי מספר סמיר, כי הוא "מתרגז מהר וחם מזג". 

מעניינת גם הערכת האופי שלו לגבי עלי.
לכאורה – אין סיבה לסמיר להשמיע הערכה זו, ואי אפשר שלא לראות בה יריית גישוש לפני הכללתו של עלי במעגל השותפים לרצח.
מכל מקום – שתי ההודעות גם יחד משקפות מהלכי גישוש מחושבים של סמיר שאינם מתיישבים בשום פנים עם חפות ואי מעורבות.

סימן ד' - ההודאה

תאריך 18.3.84
6.	התוודותו של סמיר באה ביום 18.3.84. תחילה בפני זלצר ואילן הילאי בת/151, ולאחר מכן בת/307 ובת/363.

אנו מפנים בנושא זה לכל מה שנאמר על ידינו בהחלטתנו במשפט הזוטא (עמ' 174-158), בדבר השתלשלות החקירה, הזעקתם של החוקרים הבכירים, ראש הצח"מ גולדגרט ואברמוביץ, לאחר שסמיר התוודה לפני החוקר הילאי.

מבחינת הליכי חקירה, אין לנו אלא לחזור ולציין כי לא הפעלת האמצעים הפסולים הביאה להתוודויות.

ההתוודות ב-18.3.84 באה ברצף ברור וכהמשך הגיוני לדבריו של סמיר בימים שקדמו לכך.

אין שום סיבה לפקפק בכך שהן משקפות את הבנתו של סמיר, נכון לזמן אמירתן, כי הראיות סגרו עליו, שעל כן הוא הולך צעד אחד נוסף על כל אלה שקדמו לו, כפי שהובהר לעיל.

ההתוודות בפני אילן הילאי מתחילה בבכי היסטרי שמלווה במילים "בן זונה אחמד קוזלי הוא אשם, הוא סיבך אותי איים עלי בסכין ואמר לי שיחתוך אותי ... הוא אמר לי יהרוג את הילדים שלי".

לאור כל התבטאויותיו הקודמות של סמיר על אחמד, הדברים ממש לא מפתיעים, שעל כן, לענין המשקל, ובהתייחס להיגיון הפנימי (שנבדק גם לענין השתלבות הדברים באמירות קודמות שאמר סמיר), הדברים אינם תלושים, ועל כן בעלי משקל.
הבכי ההסטרי, אף הוא בעל משמעות. יש מיתאם, בין הדברים הנאמרים לבין התגובות החיצוניות הנלוות אליהם.

את גירסתו העיקרית של סמיר נביא להלן מת/307:
וכך מספר סמיר:
ביום שני או שלישי (5 או 6 בדצמבר 1983) בשעות הצהריים, ישבו סמיר, עלי, פתחי  ואחמד בחדר הירקות.
אחמד אמר להם כי הוא צריך אותם ליום חמישי בדניה, כדי לחטוף מישהו.
לשאלה למה – נענה סמיר באיומים של אחמד כי אם לא יציית – יחסל אותו.
ביום רביעי – הזכיר להם את הענין.
ביום חמישי חילק סמיר משלוחים. האחרונים מהם חולקו במעונות בטכניון. חלוקתם ארכה רבע שעה והוא חזר לסופר בזיו.
עלי הזכיר לו כי עליהם להיפגש עם אחמד, והם נסעו לקחת את פתחי, איתו סיכמו לפני כן כי יאספו אותו.
גם פתחי הזכיר לו שלא יעשה בעיות, כי אחמד קוזלי משוגע והוא יפגע בהם.
הוא, עלי ופתחי נסעו לסופר בדניה, שם פגשו את אחמד ועאטף.
הוא, סמיר, שאל את אחמד: "איפה אתה רוצה לסוע אדון אחמד?"
ואחמד אמר כי הוא יסע להיכן שהוא יגיד לו.
אחמד הורה לו, לסמיר, לרדת לדניה ב'.
כאשר היו בסיבוב ראו ילד בגיל 16-15.
סמיר מתאר את הילד, לבוש ושיער.

(במאמר מוסגר נעיר, כי בשלב מאוחר יותר, כאשר נשאל סמיר איך ידע לתאר את שיערו של המנוח, אמר כי ראה את תמונתו בעיתון. לא הוצגה לנו, גם לא בבית המשפט בחיפה, התמונה בעיתון, כדי שניתן יהיה להתרשם, אם ניתן לתאר את השיער על-פי העיתון).

הילד הלך לכיוון מעלה. ליד בית בסיבוב, קרוב למערבל בטון שנפל, הם הסתובבו, הילד התקדם, הם עצרו לידו.
אחמד פתח את הדלת, תפס חזק את הילד בגרון ומשך אותו לתוך הקבינה.
עאטף עזר לו בכך שהוציא את ידו דרך החלון שמפריד בין הקבינה ובין הארגז, תפס בשיערו של הילד והכניס אותו לתוך הקבינה.
הילד התנגד וצעק כאשר הוכנס לקבינה. אחמד השכיב אותו על רצפת הקבינה, לחץ על גרונו, סתם את פיו, והורה לסמיר לנסוע.
הוא, סמיר, רצה לברוח אלא שאחמד איים עליו כי אם יברח – ירצח אותו.
אחמד הנחה אותו לנסוע לבית ברח' ליבריה, שם שמר עאטף.
סמיר שירטט בשלב זה סקיצה של הסופר והבית ברח' ליבריה, והסביר שהמקום מוכר לו כי שתה שם בעבר קפה, ומדובר בבית בשלבי בניה.
הוא נשאר באוטו לשמור, וכל האחרים ירדו מהאוטו, הילד כבר "לא היה זז" באותו זמן. עאטף ואחמד הרימו את הילד, ואחמד הורה לאחרים לשמור על הדלת שלא יבוא מישהו.
אחרי כחצי שעה עד שעה יצאו ועלי ופתחי, אמרו לו שקוזלי הרג את הילד בחניקה.
אחמד פנה אליו ואמר לו לקחת את עלי ופתחי הביתה ושוב איים עליהם כי אם ידברו – יהרוג אותם.
אחמד גם לקח את בגדיו של הילד, נעליו ושעונו.
הם נסעו לסכנין והגיעו בשמונה וחצי - תשע.
בדרך, סיפרו לו עלי ופתחי שאחמד דפק את הילד ואחר כך חנק אותו.
אחמד גם דרש ממנו להתייצב למחרת, יום שישי, בערך ב-16:00, כדי להעביר את הגופה לאזור שגב.
למחרת אכן הועברה הגופה על-ידי כל החבורה.
שוב אחמד הוא שהורה לו לאן לנסוע, והם הגיעו ליעד (מושב יעד), שם עלי ופתחי מכירים מערה.
הוא נכנס עם האוטו בדרך עפר, וכל הארבעה האחרים ירדו.
אחמד ועאטף לקחו את הגופה, פתחי ועלי שמרו ליד הכביש הראשי, והוא נשאר באוטו.
לאחר מכן, הסיע את אחמד ועאטף בחזרה לחיפה והוריד אותם בנווה שאנן.
בשבת זרק שם זבל. לו היה זוכר שזה המקום שבו זרקו את הגופה, לא היה לוקח לשם את המשפחה שלו.
אחמד שוב איים עליהם לבל יספרו דבר ולאחר מכן ניתק עמם קשר כדי שלא לעורר חשד.

בקווים כלליים, למעט החזרה המשותפת הביתה, זו גירסתו של סמיר לכל אורך החקירה (כאשר הוא אינו חוזר בו לחלוטין מן ההתוודות).

בסיכומיה, מפנה אותנו התביעה לכך, שהגירסה כוללת ותואמת את כל הנתונים האובייקטיביים שניתן היה לבדוק בשטח.

אכן כך, הגירסה אכן מכילה רכיבים רבים שמתיישבים עם הממצאים הידועים כדלקמן:
א) מקום החטיפה – קרוב למערבל הבטון, המתיישב עם עדות אחיו של המנוח, יואב כץ והעדה מירב;
ב) כיוון ההליכה (לעבר ביתו של גיא רוזנטל);
ג) זמן החטיפה;
ד) הרצח סמוך לאחר החטיפה מתיישב עם הממצאים בבדיקה שלאחר המוות;
ה) חניקתו של המנוח – נתון המתיישב אף הוא עם הממצאים בבדיקה הנ"ל;
ו) מעשה סדום במנוח – שגם לו נמצאו סימנים בבדיקה שלאחר המוות;
ז) לקיחת הבגדים על-ידי אחמד – הגופה נמצאה עירומה;
ח) סתימת הפה – ליד הפה נמצאו סימנים המצביעים על כך;
ט) העובדה שהמנוח נעל נעלי ספורט.

אם לא תצא מנקודת הנחה, כי כל הפרטים הללו הושמו בפיו של סמיר על-ידי החוקרים, כי אז עצם ידיעתו ויכולתו לפרט ממצאים רבים כל כך ההולמים את המציאות – היא בפני עצמה מספקת את ה’דבר מה’ הדרוש.

כזכור, החלטתנו המנומקת בהרחבה במשפט הזוטא, היתה כי אין מדובר "בהשתלת" הגירסה בפיו של סמיר, ועל כן המסקנה המתבקשת היא, כי סמיר תאר אירוע שהיה שותף לו.

מבחינת הגיונה הפנימי של הגירסה: הגירסה לא זו בלבד שהיא מתיישבת עם הנתונים בשטח, היא קוהרנטית, ואין בה קפיצות לא מוסברות.

סמיר אינו שוכח, לאורך כל הדרך, לפזר איומים של אחמד, בכל שלב ושלב, שמונעים ממנו להסתלק, לספר, או להזעיק עזרה.

טענתה העיקרית של הסניגוריה, ביחס לגירסת סמיר, כמו ביחס לשאר ההודאות היא, כי הגירסה לא גילתה כל פרט חדש שלא היה ידוע לחוקרים.
בנוסף לכך חוזר הסניגור על הטענות שהועלו גם במשפט הזוטא, בדבר השפעת מעצרה של עמאל, אשתו של סמיר, וכן הוא מפנה להתרשמותו של החוקר שמשון נוי.

שני הנושאים: שמשון נוי, והשפעת מעצרה של עמאל נדונו בהרחבה בהחלטתנו במשפט הזוטא ולא נחזור על הדברים.

בשלב זה אנו שבים ואומרים, כי אין בהודייתו של סמיר שום נתון שמזדקר, ומעיד על עצמו כי הוא אינו הגיוני, אינו משתלב במכלול, מאולץ וכיוצא בזה.
על פני הדברים, יש בהודיה סדר, לוח זמנים סביר, מערך פעולות אפשרי, שאינו מעבר ליכולתם של הנאשמים, וחלוקת תפקידים שמוציאה את סמיר כמעט אל מחוץ לתמונה.

העובדה שסמיר שינה אחר כך מגירסתו (בעיקר באשר לחזרה הביתה, דהיינו כי חזר עם ג'סאן בסובארו ולא ברכבו), היא חלק מן האליבי שלו יוחד פרק אחר.

כללית נאמר, כי השינויים שחלים בגירסה אחר כך, אינם הופכים אותה על פיה, ואינם מעקרים את משמעותה.

בניגוד לדברי הסניגוריה – איננו סבורים, כי השינויים בגירסת סמיר הינם כאלה שצריך "לגזור" חלקים שונים מהודאות שונות כדי להרכיב את הפזל.

חוט השדרה של ההודיה נשאר במקומו, בכל הפעמים שבהם התוודה סמיר.

הודייתו נשענת על רגליה היא, ואינה זקוקה לתמיכה כדי שיהיה בה היגיון פנימי, גם לא לאחר השינויים בגירסה.

סמיר גם כתב בכתב ידו, בת/307, כי "זו אמת".

מיד לאחר הודיה זו, נלקח סמיר לנהריה ובדרך הוא שואל את אברמוביץ כמה יקבל על כך שעזר בחטיפה, והעביר את הגופה, ולאחר מכן הוא אומר כי "הילדים שלי לא יהיה להם מה לאכול".
ושוב: אם יוצאים מנקודת ההנחה, כי החוקר המציא את הדברים, כי אז אין למעשה מה להתייחס לתוכנם.
אבל בהנחה, כפי שקבענו, כי סמיר אכן אמר אותם, הרי זהו הביטוי האותנטי ביותר שניתן לצפות לו לאחר התוודות.

הודאות נוספות
7.	שתי ההודאות המפורטות הנוספות הן ת/363 מאותו יום עצמו, וכן השיחזור.

התנהלותם של החוקרים באותו יום, מעידה על כך כי הם אכן סברו שלפניהם פריצה בחקירה, המצדיקה את הזעקתו של גולדגרט, ראש הצח"מ, וכן גביית הודיה נוספת, ת/363, עוד באותו ערב.

אם מבקש הסניגור להסיק מסקנות מהרושם שקיבל שמשון נוי  - יש מקום להתייחס גם לדרך התנהגותם של החוקרים הסבורים, כנראה, שבפניהם הודיית אמת, הראויה להתייחסות מיידית.
ההודיה ת/363 זהה להודיה בת/307, אולי מעט מפורטת יותר.  
לסמיר מוקראים דבריו בת/307 והוא מאשר אותם.
הנושא היחיד כמעט, שבו הוא מתקן את עצמו, הוא החזרה לסכנין ברכב הסובארו של ג'סאן, ולא ברכבו שלו.

על נושא זה נשפכו תלי תילים של מילים על-ידי הסניגוריה, וכאמור, הוא חלק מנושא האליבי.

בשלב זה, ורק משום שהנושא נדון בת/363 נאמר את הדברים הבאים:
דבריו של סמיר בענין חזרתו לסכנין לאחר הרצח הם הנושא הראשון המופיע בת/363 (לאחר שהחוקר מקריא לו את ת/307 וסמיר מאשר אותה).

משום שהדברים מופיעים בתחילת האמרה, יתכן שיש בהם הד לשיחה שהיתה בין החוקר לסמיר, כאשר החוקר שאל אותו (אולי בעקבות ת/360א, המפגש המפורסם בין ג'דען לעלי), על האפשרות כי חזר בסובארו.

על דרך ההשערה בלבד (שאינה מהווה בסיס לממצא כלשהו), יתכן וסמיר סבור כי אפשרות זו תיטיב לשרת את האינטרסים שלו, שעל כן הוא נאחז בה (למרות שחזר בטנדר שלו).

התביעה מפנה בהקשר זה לכך, שסמיר טוען, כראיה לכך שחזר אותו ערב ברכבו של ג'סאן, שלמחרת נסע עם חמד, אחיהם של עלי וחוסני לעבודה, משמע הרכב שלו לא היה בבית.

דא עקא – חמד לא נסע ביום ו', 9.12.84, לעבודה, כיוון שהיה זה יום ארוסיו של חוסני (האח של חמד ושל עלי), שעל כן אם זו הראיה – סמיר כנראה אינו אומר את האמת (ת/161, הודעתו של עלי מיום 6.3.84, עמ' 3), גם עלי לא הגיע אותו יום לעבודה בשל אותה סיבה.

יחד עם זאת, איננו קובעים כי כך היה, וכיוון שהגירסה הנוכחית היא כי חזר עם ג'סאן הרי זוהי האפשרות שנאמץ.

כל אחת משתי צורות החזרה מאפשרת את ביצוע הרצח, ואיננו סבורים, בניגוד לעמדת הסניגוריה, כי אי קביעת ממצא נחרץ בנושא זה שקולה ליצירת ספק סביר.

בהמשך אומר סמיר, כי ביקש מג'סאן שיחכה לו בנוה שאנן, "שאל גסאן מדוע תאחר, אמרתי לו שיש לי קצת עבודה". 
ועל כך מקשה הסניגוריה (עד כדי הפיכת התשובה לחוכא ואיטלולא), כי לא יעלה על הדעת שסמיר יאמר לג'סאן, שאחראי על עבודתו, כי יש לו עבודה, בלי שזה האחרון ידע על כך.

גם בנושא זה איננו רואים את גודל האבסורד.
העובדה היא כי כל אחד מהנאשמים הולך גם לענייניו שלו (למשל לקנות מכנסים לחוסני או לבנק), ואיש אינו תמה על כך.

כאשר אומר סמיר לג'סאן כי יש לו קצת עבודה, הכוונה יכולה להיות לאו דווקא למשלוח, אלא לאמירה כללית שיש לו מה לסדר וכו'.

הרעיון הכללי הוא כי יתעכב, ובכך אין כל רבותא.
פרט לכך – ההודיה ת/363 חוזרת על רכיבי הגירסה בת/307, ומכילה על כן את כל הרכיבים ההולמים את הנתונים בשטח.

8.	ההודיה הבאה מצויה בשחזור שתמלילו ת/211.

על נסיבות השחזור כבר עמדנו במשפט הזוטא.
מבחינת הגירסה אין בת/211 חידוש.

אנו חוזרים שנית על מה שאמרנו בהחלטתנו שם – לא ניתן כלל להעלות על דעת שסמיר היה מסוגל לומר את כל האמור בשחזור, אם לא הכיר את הדברים.

כיוון שהדברים מוקלטים – הרי אי אפשר לפקפק בכך שנאמרו. התפתלויותיו של סמיר, כפי שהן באות לידי ביטוי בפתח היציאה לשחזור: אמירתו כי הוא מתבייש לצאת, ואחר כך האמירות לפני השחזור כי הוא חף מפשע, כי הסיפור שמסר בעדות אינו נכון (עמ' 3 ו-4), וכי "אני שיניתי את דעתי כי מצפוני לא ישא זאת, כי אני יש לי ילדים אני לא אכניס אנשים וחבל, אני עושה חשבון לילדי...", הם כמעט חזרה מאוחרת מגירסה מפלילה.

 כפי שציינו בהחלטתנו בזוטא, סמיר הוחזר לעכו, לאחר שאמר את הדברים שצוטטו מפיו, אולם אחר כך, ועוד לפני שהגיעו לעכו, חזר בו שוב ושיחזר. 
כמעט ניתן לראות את גלגלי מוחו של סמיר נעים כמטוטלת לכאן ולכאן.

בשום פנים אין סיבה להעדיף את ההתרחשויות בתחילת ובסוף השחזור על פני השחזור המוקלט והמוסרט שבא לאחר מכן.

סימן ה' - שפיכת הזבל על-ידי סמיר

חשיבותו של אירוע זה
9.	בתאריך 11.12.83 רעה סלים הייב, עת/1 בתיק זה, את צאנו באזור המערה שבה נמצאה גופתו של דני המנוח.
גשם ירד באותו תאריך, והעד נכנס למערה שהיתה מוכרת לו כדי להסתתר מפני הגשם וכדי להדליק מדורה.
במערה הבחין בגופה. הוא נמלט, הזעיק עזרה מהישוב הסמוך וכך נחשפה הפרשה.
בפתח המערה נמצאה ערמת זבל.

אין מחלוקת, כי בערמת הזבל נמצאו מסמכים השייכים לסמיר, ראה דו"ח תפיסה ת/93, וכן עדות רפ"ק גנור (עמ' 155-154).
אין גם מחלוקת, כי הזבל המכיל את המסמכים, הובא למקום על-ידי סמיר.

סמיר טען, בווריאציות שונות (שעליהן יורחב בהמשך), כי בשבת, 10.12.83 בשעות הבוקר, נסע עם בני משפחתו מסכנין, ושפך את הזבל במקום. 
"הווריאציות" כוללות גם ווריאציות לענין המקום המדויק בו שפך את הזבל, אולם אין, כאמור, מחלוקת, כי הזבל הובא למקום על-ידי סמיר.
המסמכים שהתגלו בזבל, הם אלה שהביאו לפתיחת החקירה נגד סמיר, ודרכו גם אל שאר הנאשמים.

התביעה טוענת, כי שפיכת הזבל במקום אינה מקרית, והיא קשורה קשר בל ינתק להשלכת הגופה במערה בערב שקדם לכך.

בסיכומיה בכתב אמרה המדינה: 
"...נסע הנאשם ביום שבת עם בני משפחתו לכיוון המערה באמתלה של שפיכת הזבל וזאת כדי לוודא מה עלה בגורל הגופה אותה השליכו הוא וחבריו קודם לכן במערה, או שחשב שע"י שפיכת הזבל ימנעו אנשים מלגשת למערה. משנוכח הנאשם בעת ביקורו במקום כי הגופה לא נתגלתה וכי לא ניתן לראות אותה כאשר מסתובבים על השביל הוא הסתובב ועזב את המקום" (עמ' 168).

סמיר כופר, כמובן, בקשר בין הדברים, ועל גירסתו, או ליתר דיוק גירסאותיו, נעמוד בהמשך.

עד שאנו נכנסים לדיון המפורט בנושא, וכמבוא, אנו רואים לנכון לומר את הדברים הבאים:
באמת המידה של הנושאים בתיק זה, נושא שפיכת הזבל בפתח המערה הוא נושא חשוב ביותר, כמעט היינו אומרים "מרכזי" בחשיבותו.

כך – משום שדרך המסמכים הגיעו, כאמור, אל סמיר.
כך – משום שהמצאות הזבל ובו מסמכיו של סמיר במקום המצא הגופה הינה נתון אובייקטיבי, ברור, שניתן "למישוש" בבחינת ראיה פיזית, חיצונית, ולא יכולות להיות מחלוקות לגביו.
כך – משום שנתון זה מעורר מאליו את שאלת המקריות בכך שזבל השייך לסמיר, הגר בסכנין, נמצא בפתח המערה הנמצאת אמנם באזור סכנין, אך מרוחקת מדי ממנה, מלהוות מקום שפיכת זבל ביתי של תושבי סכנין.

חשיבותו של הנושא היתה ברורה למן הרגע הראשון שבו נפתחה החקירה בתיק זה, לאורך כל הדרך, ובוודאי כך לאחר שמיעת טיעוני התביעה.

סמיר נחקר על כך פעמים רבות, הן במשטרה והן בבית המשפט. גם בדברי הנאשמים האחרים יש ביטוי להבנתם את חשיבות הנושא.

די אם נזכיר, רק לצורך ההדגמה ועל קצה המזלג, את דבריו של עלי בת/194, על כך, ש"התיישים הלכו עם המשפחה ליער לחטוב עצים ... הטיפשים היה להם בתוך הזבל קבלות  ומסמכים שמזהים אותם, וזה כאילו זרקו את התעודה שלהם שם".

לכאורה מדובר גם בנושא פשוט, בעל עובדות לא מורכבות, מי שפך את הזבל, היכן ולמה. למה ישפוך אדם הגר בסכנין את הזבל הביתי שלו, במקום אחר, מחוץ לסכנין, מרוחק יחסית, כאשר הדבר כרוך בנסיעה מיוחדת.
סמיר נחקר בנושא זה לראשונה ב-15.12.83 (ת/111), 5 ימים לאחר מעשה, כך שאין גם פער של זמנים המצדיק שכחה, או גירסאות שונות.

על רקע מרכזיותו של הנושא, חשיבותו האובייקטיבית וריבוי גירסאותיו של סמיר בפרטים השונים שבפני עצמן מחייבות מענה, ומעמידות בסימן שאלה כבד את האמינות של שלד הגירסה, בלט המנימליזם שלו זכה הנושא בסיכומי הסנגוריה.

הסניגוריה, שלא הותירה אבן על אבן בנושאים אחרים, כמעט מילאה פיה מים בנושא זה.

ההתייחסות הכמעט מזערית הזו, מצויה בסיכומיו בעל-פה של עו"ד פלדמן (עמ' 5989-5990).

עו"ד פלדמן מסכים שצרוף הנסיבות של הימצאות גופת ילד שנחטף בדניה, במערה הקרובה לסכנין, כאשר בפתח המערה מסמכים של אדם הגר בסכנין ועובד בדניה, הוא אכן רווי חשדות.
אולם – לדעתו של הסניגור, ההיגיון מחייב כי אם מדובר ברצון להסתיר את הגופה באמצעות אשפה – כי אז יש להניח שסמיר היה הולך בלילה בלי משפחתו.

עוד טוען הסניגור, כי אין היגיון בכך שסמיר ישפוך אשפה המכילה את מסמכיו, ובכך יסגיר את זהותו.

כאמור, זו ההתמודדות היחידה עם הנושא, ונאמר כבר בשלב זה כי דעתנו היא, שאין באמור לעיל ולו תחילת מענה לצרוף הנסיבות, שעל משמעותו המפלילה גם הסניגוריה לא חלקה, שלא לדבר על העדר מענה לריבוי הגירסאות.

באשר לחוסר ההיגיון בשפיכת הזבל המכיל מסמכים:
סמיר שפך זבל. לטענתו, הזבל נצבר במשך זמן מה (אם כי יש שינויים משמעותיים באשר למשך התקופה שבה נצבר).

אין כל היגיון, שלא לדבר על ודאות, שידע מה מצוי בערמת הזבל, ושהיה ער לכך שמסמכים הקשורים אליו מצויים בערימה.

בדיעבד, נראה ששגה בכך שלא בדק  ומיין את הזבל לפני ששפכו, אולם בגדר טעויות הנעשות בעקבות ביצוע פשע – זוהי טעות סבירה ביותר שבוודאי אינה יכולה לפגום במשמעות המפלילה של צירוף הנסיבות שפורט לעיל.

10.	מכאן לדיון המפורט:

סמיר נחקר, או סיפר מיוזמתו, על שפיכת הזבל בכל אחד מ"גלי החקירה" בתיק זה:
במעצרו הראשון: ת/111, ת/112, ת/113, ת/252.
במעצרו השני: ת/117, ת/215, ת/338, ת/234, ת/339, ת/307, ת/363.

במשפט הזוטא בחיפה, שבו העיד סמיר – ישנה התייחסות קצרה לנושא. כך גם במשפט הזוטא בפנינו (עמ' 1268-1267).

במשפט העיקרי - בחקירה ראשית - עמ' 3620 ואילך; בחקירה נגדית – עמ' 3896-3930.

רכיבי הגירסה, כוללים התייחסות לשאלות הבאות:
א) הסיבה בשלה הלכו לשפוך את הזבל בפתח המערה, ליד מושב יעד דווקא, ולא זרקוהו כמימים ימימה במקום מגוריהם?
ב) מי יזם את הנסיעה לשם למטרה זו?
ג) מי ומי בנוסעים?
ד) למה ואיך נבחרה המערה – האם בחירה אקראית או היכרות מוקדמת שלה?
ה) האם ראה סמיר את הגופה במערה?
ו) היכן בדיוק נשפך הזבל?
ז) האם היה זבל אחר מפוזר בסביבה?
ח) האם הנסיעה לשם נועדה גם לקישוש ואיסוף עצים והיכן, אם בכלל, קוששו עצים?

נתון בולט, שלא ניתן היה שלא לשים לב אליו, אשר יש לו השלכה לגירסה בכללותה, היה העדרם של עדי הגנה.

כדי להבהיר: על-פי גירסתו של סמיר, ההליכה לשפיכת הזבל היתה אירוע, או אפילו פרויקט משפחתי, שבו השתתפו אמו (שלה היה חלק דומיננטי ומרכזי כפי שיובהר להלן), שני אחיו, אחת או שתיים מאחיותיו, ובתו הקטנה.

מכל הקבוצה הנ"ל הובאה לדוכן העדים מטעם ההגנה רק האחות פאוזיה, הסובלת מפיגור שכלי (נ/101).
בחיפה העיד בזמנו גם האח כמאל, אלא שהוא לא הובא להעיד בפנינו (עדותו הוגשה רק כאסמכתא,  לכך שכמאל סיפר בעדותו בחיפה דברים אחרים וסותרים, אולם לא כראיה לאמיתות התוכן).

כפי שיובהר להלן – אין לך רכיב מרכיבי הגירסה שנשאר כמות שהוא, ללא שינויים גדולים או קטנים, מתחילת הדרך ועד סופה.

ההסבר ליציאה המשותפת מסכנין לשפיכת הזבל:
11.	בהודעה הראשונה מתאריך 15.12.83 (ת/111) אומר סמיר, כי בבוקר יום שבת 10.12.83 ביקשה ממנו אמו ללכת לאסוף עצים מהחורשה בשגב, ובאותה הזדמנות גם לשפוך את הזבל שלא נאסף מזה מספר ימים. 

הזבל נאסף, לטענת סמיר, בימי שלישי ושבת על-ידי המועצה. אולם באותו שבוע, הזבל לא נאסף, ויתכן שאף יותר משבוע.

בהודעה ת/113, מתאריך 18.12.83, התארכה התקופה שבה לא רוקן הזבל ועמדה על שבועיים או שלושה, והצטבר "המון זבל".

בת/117, מתאריך 6.3.84 (גל החקירות השני), כבר צמחה התקופה לחודש, וכך גם בת/234 מתאריך 14.3.84.

בפנינו חזרה התקופה לשבועיים שלושה (פרוטוקול הדיון מיום 19.2.01, עמ' 3620). כפי שאמרה גם פאוזיה בבית המשפט בחיפה (ראה ת/466).

בהעדר מידע אובייקטיבי – לא ניתן כמובן לקבוע כמה זמן לא רוקנו פחי הזבל בסכנין, אם בכלל.
אולם, גם בלי לקבוע ממצא מדויק בשאלה זו, החשיבות היא בעצם העובדה שסמיר מוצא לנכון להאריך את התקופה, כאשר ההסבר היחיד לכך יכול להיות ניסיון לעשות את הצורך בזריקת הזבל יותר אקוטי ולוחץ, שעל כן באותו בוקר הוא הפך ל"בילוי משפחתי", וכמה מבני המשפחה נטלו בו חלק.

בגירסה בפנינו התייצבה התקופה על שבועיים שלושה, שמא מתוך אותו קו שבולט גם בנושאים אחרים, של מציאת פשרה בין הגירסאות השונות, ואולי גם משום שכך אמרה פאוזיה.

מכל מקום ובסיכום – אין אחידות בגירסה ואין הסבר לאי האחידות.

היוזמה לנסיעה:
12.	בנושא זה הגירסה המרכזית, בווריאציות קלות, היא כי אמו של סמיר יזמה את הנסיעה.
סמיר התנגד לכך, ואפילו בתוקף ובצורה נמרצת, אולם האם כפתה זאת עליו ובסוף נעתר.

על כך שהוא התנגד לנסיעה (משום שהיו לו סידורים אחרים לעשות) ואמו כפתה זאת עליו, חזר סמיר בפירוט יתר גם בפנינו (ראה עדותו בחקירה ראשית, עמ' 3620-3621 מפרוטוקול הדיון מיום 19.2.01, ובחקירה נגדית בעמ' 3896-3897 מפרוטוקול הדיון מיום 28.2.01).

היוזמה – היא שאלה בעלת משמעות.

אם סמיר יזם את הנסיעה – ניתן לראות בכך, לכאורה, תמיכה בטענת התביעה, כי מדובר ברצון שלו הקשור עם הימצאות הגופה במערה, ולכך נועדה שפיכת הזבל.

אם האמא כפתה זאת עליו – שמא יש בכך תמיכה בטענה כי אין קשר בין הדברים, ורק צירוף מקרים הביא לכך שדווקא באותה שבת, שפכו סמיר ובני משפחתו זבל ודווקא בפתחה של אותה מערה.

האם לא הובאה להעיד, לא בחיפה ולא בפנינו.
ודוק: האחות, שמצבה השכלי צוין לעיל, הובאה להעיד. 
האם, שתופסת תפקיד מרכזי כל כך – לא.
מדוע?

באשר לזהות ההולכים:
בגירסה הראשונה שניתנה, כאמור, חמישה ימים לאחר האירוע, מדבר סמיר על כך שבין הנוסעים נמנו אמו, אחיו סמי, אחותו אחלאס ובתו אביר.
בהודעה הבאה מאותו יום, כמה שעות לאחר מכן, מתווסף האח כמאל (סמי וכמאל), ובמקום אחלאס, שהיתה בבית הספר, מופיעה פאוזיה.

השינוי בא לאחר שהוא נשאל על כך במפורש על-ידי החוקר, ראה ת/112, ומסתבר כי המשטרה בדקה את הנושא.

האם באמת שכח סמיר בפעם הראשונה שנחקר עם מי נסע?

13.	אם זהות הנוסעים יכולה עדיין להיחשב כפרט לא מרכזי בגירסה, הנה מקום שפיכת הזבל, הכיצד התגלגלו הדברים לכך שהזבל נשפך על-יד המערה, הינה ללא ספק מרכיב חשוב ודומיננטי בגירסה, וביחס ישיר לחשיבותו, מספר השינויים והבדלי הגירסה בפעמים השונות שסמיר נחקר על כך.

בהודעתו הראשונה, ת/111, מספק סמיר תיאור מלא של הנסיעה: הוא עבר את תחנת המשטרה של סכנין, את מושב שגב, המשיך לכיוון צומת יעד, פנה ימינה לכיוון יעד, ומכביש זה פנה לשביל עפר, דרך עפר, של קק"ל.

כמאה עד מאה וחמישים מטר בערך (לאחר שנכנס לשביל), הוא ראה בצד שמאל של הדרך סלע גדול ומתחתיו מערה פתוחה.
הוא עצר, נשאר לשבת בקבינה, אמו ואחיו סמי החלו לשפוך את הזבל ליד הפתח הגדול של המערה.
הם לקחו ארגז קרטון, שגם בו היתה אשפה, הקרטון נקרע והזבל נשפך, ומעליו הם רוקנו את המיכלים של הזבל.
לאחר שסיימו, הסתובב, נסע לכיוון החורשה שבצד כביש יעד-שגב, שם אספו אמו, אחיו ואחותו ענפי אורן, ומשם חזרו לביתם.

זוהי גירסה ברורה וחד משמעית, ממנה עולה כי הנאשם הוא שעצר את הרכב במכוון לצד הפתח של המערה.

בניסיון לעקוב אולי אחרי הגיונו של סמיר, ניתן לחשוב כי הוא סבר, שאם הוא מנתק עצמו מעצם פעילות שפיכת הזבל, הוא מונע שאלות נוספות על המערה עצמה.
גם לבני משפחתו "דאג", שהרי קודם נקרע הקרטון, והזבל נשפך להיכן שנשפך בלי שכוונו ובדקו, ולאחר מכן רוקנו את מכלי הזבל על הערימה.
אלא שחשיבה מאוחרת, נוספת, גורמת ככל הנראה לסמיר לנסות ולהרחיק עצמו עוד מעבר לכך:
בת/113, מיום 18.12.83, הגירסה היא שהאם היא שנתנה את ההנחיות להיכן לנסוע, ולמערה הגיעו "סתם ככה".

פרט מעניין המצוי בהודעתו זו של סמיר הוא, שבעבר היתה פעם אחת שבה נצרך לשפוך זבל, ואז עשה זאת בשביל שליד ביתו, "למטה ליד הזיתים".
מדוע הפעם הרחיק עד המערה?

מכל מקום, נשוב לענין שפיכת הזבל במקרה הנוכחי.

בפנינו – הגירסה עברה מהפך של ממש.

לטענת סמיר, הוא נסע להיכן שנסע, כי ראה ערבים משעאת ומכבול שבאו לשם, ערבים שאינו מכיר, והם חתכו עצים ולכן גם הוא הלך לשם (עמ' 3622).

הגירסה, כאילו מקום שפיכת הזבל הוכתב על-ידי המקום שבו אספו או עמדו לאסוף עצים – עומדת בסתירה לכל גירסאותיו הקודמות של סמיר, שבהם קישוש ואיסוף העצים בא לאחר מכן, כאשר קודם חיפש מקום לזריקת הזבל (נתייחס לענין זה בנפרד).

בהמשך, טען סמיר, הוא לא רצה ללכלך את הכביש ולכן פנה לשביל (מרחק 3 דקות מהכביש הראשי), ושם שפכו את הזבל (עמ' 3623 מפרוטוקול הדיון מיום 19.2.01).

סמיר מסכים, כי הבחין במקום ב"צפרדע" (מכולה) שנועדה לשפיכת זבל, אלא שהוא לא שפך בתוכה כי אם לידה.
לשאלה: מדוע לא זרק בתוך המכולה, הוא משיב: "המשפחה שלי זרקו. למה, אני זרקתי?" (עמ' 3624).

גם לשאלת המכולה נחזור בהמשך (בהתייחס לעדויות האובייקטיביות בנושא זה).

הידיעה על קיום המערה
14.	לענין המערה אומר סמיר, כי כאשר שפכו את הזבל בכלל לא שם לב שהיתה במקום מערה (עמ' 3624).

פאוזיה, יחד עם אמו ואחיו, הם ששפכו את הזבל והוא הסתובב עם בתו הקטנה (כבת 3) על ידיו.

על טענה זו חזר סמיר גם בחקירה הנגדית, ואף שיפר אותה: הוא לא שם לב למערה ועצר במקום זה, משום הרחבה שהיתה שם, עליה ניתן להסתובב  (עמ' 3901).

הוא שאמרנו – מהפך של ממש:
מטענה כי הוא עצר, משום שראה בצד שמאל של הדרך את המערה (מתחת לסלע), ועד לטענה כי כלל לא ידע שיש במקום מערה.

על פניה – הגירסה הנוכחית של סמיר אינה מעוררת אמון ואין להבינה אלא כניסיון קיצוני להתרחק מכל קשר למערה.

בשום פנים ואופן לא ניתן להאמין לגירסה שהושמעה בפנינו, ולא ברור מדוע יש להעדיפה – גם אם היא נאמרה בבית המשפט - על פני הגירסה המקורית, כי עצר את הרכב שם, דווקא משום שהבחין במערה.

15.	לענין ידיעתו על קיום המערה יש חשיבות, אם עוקבים אחרי השלבים בהתוודותו של סמיר.

כפי שציינו גם בהחלטתנו במשפט הזוטא, את הסדק בחומת ההכחשה של סמיר, ולמעשה את תחילת ההודיה, יש לראות בהודעתו ת/215, מיום 13.3.84.

בת/215 מספר סמיר, כי בשעה שאחיו ואמו שפכו את הזבל ליד המערה, הוא ניגש למערה וראה  בה את גופתו של המנוח.

בהודעה נוספת מאותו יום (ת/338 מיום 13.3.84, שעה 20:45), מספר סמיר, שאחיו ירד לשפוך את הזבל ואמו והוא ירדו לעזור לו.

הוא ראה מערה גדולה, הכניס את הראש לפתחה, ראה גופה עירומה של ילד, נבהל, "היה כמו משוגע" והראש שלו הסתובב. הוא חזר למכונית, אמר לכולם לעלות והם יצאו לכיוון סכנין, כאשר בדרך חזרה, כ-300 מ' מהמערה הם עצרו לאסוף עצים.
אמו ואחיו לא ראו את הגופה והוא לא סיפר להם.

בהמשך מספר סמיר, כי מאחר ושמע קודם לכן את דבריו של פתחי, הבין כי פתחי וקוזלי ביצעו את הרצח.

זו גירסה הגיונית ומתקבלת על הדעת, שכן סביר שאדם הנקלע לפתחה של מערה יציץ לתוכה. הניסיון לסגת ממנה – ולהכחיש כל ידיעה על קיומה של המערה, הוא ניסיון מאוחר להרחיק עצמו מן המערה. 

באזור הדמדומים שבין תחילת הודיה, לבין ההודיה (בין ת/338 ובין ת/363), אומר סמיר בת/339, כי הוא אכן ירד מהרכב, אלא שלא ניגש למערה וממילא לא ראה גופה.

זהו שוב ביטוי לדינמיקה הקלאסית של חשודים, האופיינית גם לנאשמים שבפנינו – צעד קדימה, צעד אחורנית.

הגירסה בפנינו, כי לא שם לב בכלל לקיומה של המערה, היא בבחינת "הרוצה לשקר ירחיק עדותו": אין מערה, הוא לא ידע שיש מערה, ממילא לא ראה גופת ילד בתוכה, ואין לו קשר לנושא.

עוד טען סמיר (בבית המשפט), כי גם בשיחזור ראו השוטרים ראו איך הוא מחפש, כי לא ידע על מה להצביע (עמ' 3907-3904).

לשאלה, היאך מתיישבים הדברים עם התיאור המדויק שנתן כבר בהודעתו הראשונה על המערה, הוא משיב כי החוקרים אמרו לו לומר כי היתה שם מערה: "...אולי, היה זה, אז אמרתי היה, אז מה?" (עמ' 3909).

תשובה "סמירית" טיפוסית, שאין בה הסבר לתיאור מסלול הנסיעה המדויק והמלא אל המערה.

אין בתשובה מאום, ועל פניו אין גם מאום בטענה, כאילו אמרו לו החוקרים ביום 15.12.84 (בחקירתו הראשונה!) משהו על מיקום המערה.

סמיר התבקש להסביר כיצד המציאו השוטרים כבר בחקירה הראשונה את תשובתו בנושא זה, והוא נסוג משהבין שאין בכך הגיון, וההסבר הוא, כי השוטרים לא הסבירו לו, אלא שהוא היה במקום פעם ראשונה בשעת שפיכת הזבל (פעם נוספת בשיחזור), ואם היה יודע על גופה הנמצאת שם, לא היה לוקח את בני משפחתו ולא היה שם מכתב שלו בזבל (עמ' 3910).

למותר לציין, כי גם תשובה זו אינה מסבירה מאום, ולענין ההימצאות בזבל של המכתב או המסמך המוליך אליו – כבר התייחסנו. 
לענין בני המשפחה שנלוו אליו, הסביר בהודאה ת/363, מיום 18.3.84, שבמעמד שפיכת הזבל הוא עמד כמטר מן המערה, ולא איפשר לבני משפחתו להסתכל לתוכה.

העובדה שתהליך ההתוודות של סמיר מתחיל מחשיפת הנתון, שהוא בפני עצמו מתבקש והגיוני (ועדין לא מפליל), כי ראה את הגופה במערה כאשר היה שם – מקנה מימד נוסף של אמינות לגירסה.

מקום שפיכת האשפה
16.	האם במקום בו שפכו סמיר ובני משפחתו היה כבר זבל מפוזר, שעל כן היה מקום לצרף אליו זבל נוסף?
נקדים בנקודה זו מוקדם למאוחר, ונאמר כי זו גירסתו של הנאשם בפנינו.

סמיר נשאל וענה כי: "היה מלא זבל והיה גם בריצפה זבל, היה הרבה זבל גם בריצפה. היו גם זורקים עצמות של הפרות שם ... לא רק שאני זרקתי. יש עוד הרבה זבל – מזבלה היה" (עמ' 3913).

כדרכו של סמיר, כאשר הוא מאומת עם עובדות, שהוא מבין כי קשה להתמודד עמן, הוא נסוג (בלי קשר למידת הקוהרנטיות של הגירסה בעקבות "הנסיגה"), ואומר מיד לאחר מכן, כי הזבל היה "בצד השני" לא היכן שהם שפכו (עמ' 3915-3914).

סמיר נשאל ועונה:
"ש. איזה זבל היה שם?
ת. מלא זבל. אין זבל שם איפה שהם שפכו, אבל על ידו מהצד הזה מלא זבל היה".
וגם:
"ת. במקום איפה ששפכו לא היה ... היה מלא בצד השני".

איננו סבורים, כי חוסר הקוהרנטיות, אמירת דבר והיפוכו כמעט בנשימה אחת, נובע מבלבול, לחץ וכיוצא בכך.
מדובר, לכאורה, בפרטים שאין סיבה כי סמיר יסתבך בהם.

העובדה שגם בנקודה זו, הגירסה אינה עקבית ואחידה, נובעת לטעמנו מכך שסמיר משקר ודרכם של שקרים שהם מוליכים לשקרים נוספים ולהסתבכות.

לצורך בדיקת הגירסה נפנה לעדויות הנוספות הקיימות:
העד בני גילה, הוא לכל הדעות עד אובייקטיבי, ואין בדל סיבה לפקפק בדבריו.
העד מתגורר בישוב יעד והתגורר בו גם בשנת 1983.

בתאריך 10.12.83 (השבת הרלוונטית לענין זריקת הזבל), הלך העד עם אשתו לטייל ברגל. הכלב שלהם היה עמם.

הם עברו בשביל, שבהמשכו המערה. הוא מכיר את המערה מריצותיו באותו אזור.

הוא ראה שתי ערמות זבל שמשכו את תשומת לבו, משום שאף פעם לא ראה זבל ליד פתח המערה.

לדבריו – הוא יודע שאף פעם לא היתה שם ערימת זבל, משום שבאותה תקופה היתה מכולת זבל במרחק 70-50 מ' מפתח המערה, ובה היתה מרוכזת האשפה של הישוב יעד (בביקור שערכנו במקום, בשנת 1999, עדיין ניצבה במקום מכולה!). מי שעובר בשביל מכיוון הכביש עובר ממש ליד המכולה.
העד העיר לאשתו על כך, משום שהוא "די התרגז" על הימצאותה של ערימת הזבל במקום.
העד גם אמר לאשתו, שצריך להביא את ילדי המושב שינקו, והיא השיבה מה שהשיבה.

הכלב של בני הזוג ניגש לרחרח בערימה, אולם הוא שרק לו והכלב חזר אליו מבלי שנכנס למערה, ומבחינתם, בכך נגמר הסיפור.

ביום ראשון שלמחרת אותה שבת נמצאה הגופה, ולאחר מכן התפרסמה הודעה במושב מטעם המשטרה, בה נתבקשו חברי המושב למסור מידע.

הוא פנה לחוקר וסיפר לו על הערימה החשודה בפתח המערה, שבה הבחין בשבת.

הגירסה שהובאה לעיל מהווה תמצית דבריו של העד, בכל ההזדמנויות בהן מסר גירסתו (2 הודעות במשטרה, ת/7 ות/8, ושתי הזדמנויות, בהן העיד בבית המשפט בחיפה ת/9, ובפנינו, עמ' 33-31).

כפי שנאמר לעיל – אין כל סיבה שלא לקבל הגירסה במלואה.

גם עדותו של הרועה סלים היבי, אשר גילה את הגופה, מתיישבת עם הגירסה. גם הוא מספר, שהיה במערה זו די הרבה פעמים בעבר, ולא היה שם זבל שפוך.

את הזבל שפכו למיכל גדול, על-יד הרמפה.

כיוון שבהודעתו הראשונה, ת/2, אמר העד כי הוא בא למערה היכן ששופכים אשפה, נשאל למה התכוון. הוא הבהיר, כי את האשפה שופכים מול המערה: "אני זוכר שחקרו אותי במשטרה. האשפה שופכים מול המערה" (עמ' 25).

די בשתי העדויות הללו כדי להביא לקביעת ממצא ברור וחד משמעי: פתח המערה, בין הפתח הגדול ובין הפתח הקטן, לא היה מקום שבו נהגו לשפוך פסולת.

המכולה, אליה רוקנו פחי הזבל של הישוב יעד, היתה במרחק 70-50 מ' משם, מעברה השני של הדרך, כך שגם אנשי המקום (ולא רק אנשי סכנין, שלכאורה, אין כל סיבה שירוקנו שם את פחי האשפה שלהם) -  לא שפכו זבל במקום זה, בפתח המערה.

לרשימת התמיהות בסיפור שפיכת הזבל נוספה, איפוא, תמיהה נוספת:
אפילו הרחיק סמיר נדוד מסכנין, מסיבה שקשה להעלותה על הדעת, כדי לשפוך את הזבל ליד מושב יעד – מדוע לא שפך במכולה הקרובה (שחייבים לראותה כי היא צמודה לדרך – ונוח להשתמש בה), אלא בפתח המערה, אליה יש ללכת ולעלות קצת ברגל, ולסחוב את הקרטון ומיכלי הזבל?

כדי להגדיל את התמיהה, כדאי אולי להזכיר נתון נוסף:
בהודעתו ת/234, מיום 14.3.84 (בתקופת הדמדומים שבין תחילת ההודאות להודאה מלאה), מספר סמיר כי הם נסעו עד צומת יעד כדי לשפוך את הזבל.

יש שם "חור קטן בערך בגודל חצי מטר סתום באדמה, לא היה שם זבל לפני כן והם שפכו את הזבל במקום".

סמיר אמר לבני משפחתו שישפכו את הזבל מהר, כי אסור לשפוך זבל במקום.

במקום אחר אומר סמיר, כי הוא לא רצה ללכלך את הכביש ועל כן הלך למערה, ואם כך – מדוע לא במכולה, המוצבת ממש בשולי הדרך?

סמיר לא היסס לומר, כי העד בני גילה, אשר העיד כי לא היה כל זבל בפתח המערה, הוא שקרן (העד נמצא כנראה בחברה טובה, שהרי כמעט כל הנפשות הפועלות בתיק זה, לרבות עדי ההגנה זכו לתואר זה).

כל שנוכל לומר הוא – כי הפוסל במומו פוסל – ודעתנו היא, כי סמיר שיקר במצח נחושה בנושא השלכת הזבל.

הנסיעה לקושש עצים
17.	לפעילות המשפחתית של השלכת הזבל נוספה גם פעילות של איסוף עצים.
מלכתחילה היתה הגירסה, כי מקום איסוף העצים אינו מקום השלכת הזבל.

בהודעתו ת/113, מיום 18.12.83, אומר סמיר: "...יצאתי חזרה לכיוון היציאה לכביש הראשי של שגב, ופניתי שמאלה לכיוון מושב שגב. בערך כ-400 מ' בסוף העליה ועמדתי ליד תחנת האוטובוס בצד הדרך לפני הכניסה של מושב שגב. אז כולנו ירדנו מהאוטו והלכנו ברגל לחורשה שנמצאת שם והתחלנו לאסוף עצים יבשים וחתוכים שנמצאים על הרצפה" (עמ' 2).

על פני דברים: גירסה סדירה, שניתנת סמוך מאוד לזמן מעשה ואין סיבה שלא לקבל אותה, ולהעדיף על פניה גירסאות מאוחרות יותר.

אלא שגם בנושא זה, הגירסה אינה עומדת במקום והיא משתנה, עם השתנות התובנה והצרכים של סמיר.

בפנינו נשאל סמיר, בין היתר, את השאלה המתבקשת, מדוע נסע עד מושב יעד עם פחי הזבל על רכבו, כאשר לאורך כל הדרך יכול היה לזרוק את הזבל.
תשובתו היתה כי הוא רצה בפעם אחת, לזרוק את הזבל ולאסוף עצים.

לענין זה נשאל סמיר מדוע לא נסע למזבלה בסכנין, שכן היא קרובה יותר, וסמיר עונה: "אבל לא רוצה ללכת ואח"כ ללכת להביא עצים. פעם אחת נביא עצים ונזרוק את הזבל" (עמ' 3921).

דא עקא – סמיר עצמו טען, בבירור רב כפי שצוטט לעיל, כי היה נתק בין שתי הפעילויות:
ענין השלכת הזבל הסתיים, ואז נסעו עוד כ-400 מטר, וחזרו למעשה על עקביהם ונסעו לכיוון שגב, כך שהמערה לא היתה בנתיב נסיעתם, אם כוונתם היתה להגיע לחורשה בה אספו עצים.
כמעט כצפוי – טענתו היא, כי האמירה שקרית, ליד המערה כן היו עצים, אלא שהם לא אספו אותם, כי הם לא היו טובים (עמ' 3918-3916).
ועוד – בדרך כלל הם לוקחים עצים מהמקום בו קק"ל חותכת את העצים. למקום הספציפי הזה באו פעם ראשונה, אבל הוא ראה שחותכים שם עצים.

ושוב, כמעט כצפוי, הטענה כי הוא ראה שגם במקום זה חותכים עצים נטענה רק בבית משפט, כאשר בת/113, דווקא "אמא שלי אמרה לי שמשם מהחורשות של שגב נביא את העצים ושם נמצא איפה לשפוך את הזבל".

כאשר נדרש סמיר לענין זה בחקירתו בפנינו, תשובתו מעידה בהחלט על תושיה: הוא אמנם זה שראה כי שם חותכים עצים אבל הוא סיפר זאת לאמא שלו.

וכך גם הוא וגם אמא שלו נמנים עם "היזמים".
למותר לציין כי התשובה אינה תשובה.

איננו רואים להמשיך ולפרט את ההבדלים, הניואנסים והוריאציות של סמיר גם בתת פרק זה, ודי לנו אם נאמר כי לא קיימת גירסה עקבית וברורה גם בנקודה זו.

עדות האחות - פאוזיה
18.	לפני סיום הדיון בנושא, יש עוד להתייחס בקצרה לעדויות ההגנה, או ליתר דיוק עדות ההגנה היחידה שהובאה, של פאוזיה, וכן ראיות נוספות שיש בהן נגיעה לענין זה.

אמרנו כבר מה שאמרנו לעיל, על בחירתה של פואזיה דווקא מכל בני משפחתה, ולא נחזור על הדברים (לענין מצבה ראה נ/101).

פאוזיה העידה גם בחיפה (ת/466) וגם בפנינו.

קשה היה שלא להתרשם, כי העדה לא הבינה בדיוק מה רוצים ממנה. היא גם אמרה כי אינה זוכרת את האירוע, בו נטלה חלק, של שפיכת הזבל במערה, שעל כן הוגשה עדותה בחיפה (ת/466), וכן הודעתה במשטרה.
פאוזיה ידעה רק את קווי המיתאר של הגירסה, ולא את הפרטים.  
נראה כי מה שהבינה הוא, שעליה להכחיש שסמיר שפך את הזבל, ועל כך עמדה.

למרבית הפלא, בהודעתה ת/465 אמרה שגם הנאשם השתתף בפועל בשפיכת הזבל, ולא שימש רק כנהג.
כן סיפרה במשטרה, כי סמיר ואמה העלו גם את הרעיון של איסוף העצים.

קשה לבסס ממצאים כלשהם על עדותה של פאוזיה, ומכל מקום גירסתה אינה תומכת במלוא גירסת הנאשם, אלא רק בחלקים ממנה.

בחיפה העיד גם כמאל, אחיו של סמיר, אשר לא הובא להעיד בפנינו (ת/550).  ציינו כבר, כי ההודעה הוגשה רק כראיה לאמירת הדברים ולא כראיה לנכונותם.

כיוון שכך, לא נתייחס לתוכן הדברים, ונאמר רק זאת, שגם גירסת כמאל, בין אם היא משקפת את האמת ובין אם לאו- אינה תואמת במלואה את גירסת סמיר.

מטעם ההגנה הוגשו בהסכמה הודעותיהם של בני זוג, בשם אליעד שולמית ואליעד משה (נ/153,   נ/154).

נייר או ניירות שלהם נמצאו בכניסה ליעד או באזור יעד כשהמיקום המדויק אינו ידוע.
השניים היו בזמנו תושבי מושב עצמון (בצפון), שבו לא היו פחי אשפה, לכן נטלו עמם את שקיות הזבל שלהם במכוניתם, והניחו אותם בפחים שנקרו בדרכם.

במפורש אין מדובר בכך ששפכו זבל (לא ארוז) בכל מקום מזדמן אלא הניחו שקיות זבל בפחים, ויתכן גם בפח שבכניסה למושב יעד.

לפיכך – העובדה שמסמך כלשהו שלהם התגלה כאמור באזור יעד, אינו מחזק כל טענה בדבר שפיכת זבל על-יד המערה והיות המקום מזבלה.

לו היתה מחלוקת על עצם העובדה שהזבל של סמיר ומשפחתו הושלך בפתח המערה, והטענה היתה כי הזבל הושלך במקום אחר, ובדרך לא ברורה התגלגל מסמך לערימה שליד המערה – כי אז אולי היה בהודעותיהם של בני הזוג אליעד סיוע לכך, שהדבר אפשרי.
אלא שלא זו הגירסה, אין מחלוקת לגבי עצם השלכת הזבל, ולכן  הודעותיהם של בני הזוג אליעד – אינן תורמות מאום.

סוף דבר בנושא שפיכת האשפה:
19.	נסיים במה שהתחלנו.
על-פי השקפתנו – האפשרות כי מדובר בהצטלבות מקרית בין העובדה שגופת המנוח  הושלכה במערה לבין הימצאות מסמכיו של סמיר במקום – היא רחוקה, ובאמת מידה של ספק – היא אינה מגיעה לכלל ספק סביר.

אם לא די בעצם "ההצטלבות", הרי גירסתו של סמיר בדבר הצורך בשפיכת הזבל דווקא שם, דווקא באותה שבת, לראשונה בחייו, היא גירסה שאינה ראויה לאמון.

כך – בשל עצם האבסורד שבנסיעה מסכנין למושב יעד לשפוך זבל;
כך – משום ששום רכיב בגירסה לא הוכח;
כך – בשל הסתירות הרבות שסמיר נתפס בהן כפי שהוסבר בהרחבה (אולי בהרחבת יתר) לעיל;
כך – משום שאין היגיון לשפוך זבל בשטח פתוח, לאחר נסיעה שכל כולה נועדה להימנע מלכלוך רשות הרבים, כאשר ניצבת מכולה בקרבת מקום, צמוד לדרך (לפני המערה לפי כיוון הגעתו של סמיר);
וכך – בשל העובדה, שאין שום סיבה לפקפק בכך שסמיר ראה את הגופה, כפי שטען, עוד לפני שהתוודה ברצח, ועל כן התכחשותו לכך אומרת את שלה.

ואף זאת כפי שאמרנו:
זוהי ראיה שאין ערוך לחשיבותה.
לו היתה נדרשת בתיק זה ראיית סיוע ולא רק דבר מה, אפשר שפרשת הזבל היתה עומדת בכל הקריטריונים הנדרשים, לא רק מן הפן הטכני משפטי, אלא גם מן הפן המוסרי ערכי.
זהו נתון "קשה", אובייקטיבי, שעל כן הודאה המסתייעת בו, היא בהכרח הודאת אמת.

פרק ד' - הודאות נאשם 4, עלי גנאיים

סימן א' – על ההודאות של עלי באופן כללי

1.	עמדנו כבר במשפט הזוטא על החשיבות המיוחדת בבדיקת השתלשלות הגירסה של נאשם 4 (להלן: עלי) דווקא, מבין כל הנאשמים.

החשיבות עליה הצבענו במשפט הזוטא, התמקדה בעיקר בכך, שעלי היה הראשון מבין הנאשמים שהודה בביצוע הרצח, כאשר הודאתו, אם לא המלאה, כי אז הגירסה המסבכת, ניתנה יום אחד בלבד לאחר מעצרו בגל המעצרים השני (עלי נעצר ב-6.3.84 ודו"ח זכרון הדברים ת/164 שבו קושר עצמו עלי, לפחות לידיעה על הרצח, הוא מתאריך 7.3.84).

קביעה, כי האמור בת/164 מהווה לפחות ראשית הודיה אשר ניתנה מרצון טוב וחופשי, והיא משקפת, אם לא את מלוא האמת, הרי לפחות חלקים מסוימים ממנה, תוך ניסיון של עלי להסיט את האשמה ממנו והלאה – חורצת במידה רבה את גורל התיק.

בהחלטתנו במשפט הזוטא, הצבענו על כל העובדות המוכיחות כי ההודאה המצויה בת/164 ובהודעות שבאו בעקבותיה, ניתנו מרצון טוב וחופשי.

בשלב זה אנו מבקשים לעמוד על מאפיינים נוספים בהודאותיו של עלי, אשר מבהירים חד משמעית כי אין כל סיבה שלא לייחס להודאות אלו משקל מלא. 
אכן, ההודאות מכילות גם נתונים שקריים בעליל, וגם חזרות טוטליות מהאמור בהן, לצד נתונים אינפורמטיביים נכונים.
אלא שבכך, אין עלי שונה מנחקרים רבים אחרים, המשלבים אמת ושקר, הולכים צעד קדימה ושניים אחורנית, כאשר במקרים רבים גם בסופו של דבר אינם מגיעים למסירת הודאה אחת, ברורה וקוהרנטית, המתעדת נכונה את האירוע עליו הם נחקרים, בבחינת דבר דבור על אופניו מאלף ועד תו.

משום שמדובר בדינמיקה מוכרת, ומשום שניסיון החיים מורה כי חשודים נוקטים בדרך זו פעמים רבות, בא לעולם הכלל המאפשר פלגינן דיבורא, דהיינו, פיצול האמור בהודאות, תוך קבלת חלק מסוים בהודאה ודחיית החלק האחר.

יחד עם זאת, אנו מוצאים לנכון להבהיר כבר בשלב זה, כי הגירסה המופיעה בכתב האישום, היא גירסתו האחרונה של עלי, ואין מדובר בבחירה שרירותית של חלקים מהודאות שונות, כפי שהוצג הדבר על-ידי הסניגור. 

עלי אכן מתקן עצמו, חוזר בו מדברים שאמר, או אומר כי בגירסה הקודמת לא דייק לגבי פרט זה או אחר, ועכשיו הוא מספר את "הסיפור הנכון" וכיוצא בכך, אולם בסופו של דבר הגירסה – היא כולה גירסתו, כשאת מתכונתה הסופית קבע עלי, ולא החוקרים.

בהודאותיו של עלי, לכל אורך הדרך, קיים הגרעין הקשה, קרי עצם ההודיה במעורבותו ברצח, לרבות הפרטים החשובים והבסיסיים הנוגעים לביצועו, כאשר מסביב לפרטים בסיסיים אלה ישנן וריאציות שונות המתייחסות לרכיבים שונים של הגירסה.

ספרנו ומנינו לא פחות מ-13 אמרות של עלי (מהן בזיכרונות הדברים, הארכת מעצר, שיחזור), שבהן עולה שיחת התכנון, ולא פחות מ-19 אמרות שבהן יש הודיה ברצח, זאת מבלי להתייחס עדיין להודאות בפני המדובבים.

קיומו של אותו גרעין קשה, חשוב במיוחד בהתחשב במאפיינים הנוספים המתייחסים לעלי, אישיותו, התרשמותנו ממנו, נסיבות החקירה, המקומות או האנשים שבפניהם הושמעה הגירסה, ואמרות שונות שהשמיע עלי עצמו, המעידות כמאה עדים על הסיבה האמיתית לקיומן של כל אותן וריאציות או שינויים בגירסה.

כדי שהדברים לא יישארו סתומים, נמנה להלן, בקליפת אגוז, את המאפיינים העיקריים להם כוונו הדברים:

א) כאמור לעיל, הגירסה המסבכת הראשונה ניתנה כבר ב-7.3.84, יום לאחר שעלי נעצר בשנית.

כדאי אולי לציין בהקשר זה, כי בטבלאות שהוגשו על-ידי הסניגוריה, כחלק מן הסיכומים בכתב – אין כלל התייחסות לאמרותיו של עלי מתאריך 7.3.84 ועד תאריך 9.3.84 (ראה עמ' 8 ואילך לסיכומים בכתב).
ההסבר לכך מצוי כנראה בהערה שבפתח הטבלאות, כי "הטבלה מתייחסת להודעות ההתוודות בלבד".

נראה לנו, כי את זכרונות הדברים או ההודעות שבהם מספר עלי על כך ששמע את שיחת התכנון יש לכלול בגדר הודעות ההתוודות, במובנים מסוימים הן אף חשובות ומהותיות מההתוודויות מאוחר יותר.
זהו קצה החוט, זוהי תחילת הדרך, וכאן צריכה להתחיל להיבחן תאוריית ההשראה.
השמטתן של אמרות אלה מהסקירה – מעוות את התמונה.

יתרה מזו – העובדה שגירסתו הראשונה של עלי מעמידה אותו בצד, כמי שבאקראי שמע שיחה שלא נועדה לאוזניו, יש בה משום ביטוי לדינמיקה הקלאסית של התוודות. 

מלכתחילה – הסטת האשמה ממנו והלאה, ורק בהמשך, בעקבות לחץ החקירה ושאלותיהם הפרטניות של החוקרים, נחשפים עוד ועוד פרטים. כאמור לעיל, על דרך צעד קדימה ושניים אחורנית.

בשלב זה אין עדיין בידי החוקרים גירסה אחרת, שאליה ניתן להשוות ולהתאים את גירסת עלי (טענת ההשראה של הסניגוריה), כך שהדברים באו אך ורק מפיו של עלי.

האפשרות האחרת היא, כי ישב צוות חוקרים, כתב "תסריט" ושינן אותו לעלי.

שמענו וראינו את כל החוקרים, ואנו סבורים, כי אפשרות זו היא אפשרות תיאורטית שאין לה כל תימוכין, ובסופו של דבר ספק אם גם הסניגוריה טוענת לה. 

שלא לדבר על כך ש"החן האצילי" של היגיון פנימי, שעל העדרו בהודאות הנאשמים הלינה הסניגוריה בשלב משפט הזוטא, צריך מטבע הדברים, להימצא גם בהתנהגות המשטרה, ולפיכך צריכה להיות סיבה, מדוע דווקא סמיר ופתחי נבחרים כמי שמדברים על יד המקרר ומתכננים את הרצח, ותמיהות כיוצא באלה.

ב) ראינו את עלי, כמו את הנאשמים האחרים, לאורך שעות חקירה רבות, הן במשפט הזוטא והן במשפט העיקרי.

עלי מדבר ללא סוף, הוא קצר רוח, מגיב כמעט בפראות לשאלות פשוטות והגיוניות, ובהתחשב בגילו הצעיר דאז, לא מפליא שבין הנאשמים היה הוא הראשון לפתוח את פיו (במובן ההתוודות).
משהבין כי המשטרה לא תניח לו, כי הוא נעצר פעם שניה (בניגוד לפתחי, למשל, שלא נעצר כלל בפעם הראשונה, ובהשוואה לסמיר המבוגר והקשוח שבין הנאשמים), החליט לבחור בדרך, שאולי סבר אז כי היא הקלה מבחינתו, ושמא סבר כי מוטב מבחינתו להקדים את חבריו, שעל כן הפליל את חבריו.

לא התרשמנו שעלי בעל יכולת תכנון מעמיקה ברמה מופשטת.
הוא בהחלט מבין, ברמה המיידית והקונקרטית, כי גירסאות שונות מבלבלות את החוקרים, ואכן כך הוא עושה. אולם ספק בעינינו אם בשעה שהפליל את סמיר ואת פתחי בפעם הראשונה ב-7.3.84 נתן לעצמו דין וחשבון, כי בכך אולי הקדים את חבריו, אלא שבד בבד סיפק למשטרה את תחילת הפתרון, וסופו שיוליך את החוקרים גם אליו.

בכך יש להסביר גם תמיהה אחרת שהעלתה הסנגוריה.

ועוד באותו הקשר:
מציאותו של "גרעין קשה" בגירסתו של עלי, גרעין שקיים חרף שינויים שונים בגירסאותיו, הוא משמעותי ביותר על-פי השקפתנו, ואינו יכול להתיישב אלא עם כך, שעלי מדבר על אירוע שהיה שותף לו.

ספק בעינינו אם גירסה משוננת, המועברת אליו על-ידי החוקרים, במישרין או בעקיפין, יכולה היתה להניב הודאה קוהרנטית כלשהי, שהשלד שלה נשמר, גם אם יש בה שינויים חדים בפרטים.

ג) עלי חזר על גירסתו, או לפחות על חלקים מסוימים ממנה בפני שלושה מדובבים (או עצורים אחרים), שלא היו חלק מצוות החקירה במהלך החקירה.
עדויותיהם של כל שלושת האנשים הללו: מ.א., עיסא עמר ואמג'ד פחמאווי זכו לאמוננו.

במיוחד כך, כאשר עלי אישר בלית ברירה, כי אכן אמר לפחות חלק מהדברים למדובבים, וקיימת גם הקלטה (ת/138, סומנה גם נ/7) של אחת השיחות בין עלי לעיסא.
ההתוודות, בפני מי שאינם אנשי מרות, ובפני 3 אנשים שונים, יש לה משקל בפני עצמה.

ד) עלי התוודה גם בפני שופט המעצרים.
איננו מקבלים את הטענה, כי ההתוודות בפני שופט המעצרים נבעה מאיומים שאויים על-ידי החוקרים, וראה לענין זה האמור בהחלטתנו במשפט הזוטא.
במידרג ההתוודויות (כפי שיוסבר בפרק הכללי על משקל הודאות), זוהי התוודות הנמצאת במקום גבוה.

ה) עלי אמר שהוא מספר למשטרה גירסאות שונות כדי לבלבל את החוקרים (ראה למשל: ת/138א, ת/139, ת/140).
משמע, הוא היה מודע גם לקושי שהוא יוצר בכך לחוקרים.

כאשר נגיע, בסדר הדברים הכרונולוגי, לאימרה הספציפית שבה נאמרו הדברים – נצטט את דבריו.

בשלב זה, די אם נאמר כי לא זו בלבד שהפרטים הכוזבים אינם מכסים על הגרעין הקשה, אלא שעלי, הוא ולא אחר, מספק את המפתח להבנת קיומם.

2.	תוך ניסיון שלא לחזור על הדברים שנאמרו במשפט הזוטא, נסקור להלן את האמרות בקצרה, תוך התמקדות בנקודות המרכזיות.

כללית, עיון מדוקדק בהודאות מצביע על מה שנאמר לעיל, דהיינו, כי הגרעין הקשה, הפרטים המרכזיים, המרכיבים את שלד הגירסה, מצויים כמעט לכל אורך הדרך, גם כאשר מדבר עלי בפני המדובבים, והם מתאימים לנתונים האובייקטיביים שעליהם אין למעשה מחלוקת.

בגדר אותם נתוני שלד אנו כוללים את הרכיבים הבאים:
שיחת התכנון;
שעת החטיפה;
מקום החטיפה;
אופן החטיפה;
הרצח מיד לאחר החטיפה;
קשירת ידי המנוח;
מעשה סדום במנוח;
הכאת המנוח בקרש;
חניקתו;
הפשטת המנוח;
בגדי הילד וחפציו.

לא כל הפרטים מצויים בכל האמרות, אולם מרביתם מצויים.

עבור נאשם, הטוען כי לא ידוע לו מאום על האירוע, ועבור עלי במיוחד, זהו מספר מפתיע של פרטים. 

איננו מקבלים כי עלי יכול היה לשמור על שלד זה, גם בשיחותיו עם מדובבים, למשל, אילולא היו הפרטים ידועים לו.
אם לא תאמר, כי המשטרה שתלה בפיו כל אחד ואחד מן הפרטים הנ"ל, הרי עצם ידיעתו אותם – מהווה למעשה לא רק הודיה, אלא גם מספקת, מניה וביה, את ה’דבר מה’ שנדרש (כדי להסיר כל ספק כבר בשלב זה, בפועל ישנם "דברי מה" רבים אחרים, ואין צורך להסתפק רק באלה).

עוד אנו רואים לציין, כי לעתים, כאשר משמיע עלי גירסה אחרת באשר לאחד הרכיבים הללו, הדבר נעשה בצורה בולטת, חסרת הגיון ובתפרים גסים כל כך, עד שזו בפני עצמה ההוכחה לכך שמדובר בשקר מכוון שלו.

בכך אנו מתכוונים, למשל, לדברים שאמר עלי לרפ"ק יצחק בשן (ת/191), שם שזר בין פרטים נכונים גם את הטענה כי פתחי דקר את המנוח.

כשהוא נדרש להסביר מדוע אמר זאת,תשובתו היא, כי "...שאלתי את  בשן איך רוצחים בן אדם. אני לא יודע מה זה רצח. הוא אמר עם סכין או עם אקדח, אז אמרתי עם סכין" (עמ' 1515).

חוסר ההגיון בתשובה זו (החוקרים, שלדעת עלי, גם בשן נמנה עמם ולטענת ההגנה הוא לקח חלק בחקירה - הרי יודעים שהמנוח לא נרצח בדקירות או ביריות, וכי מדוע יציע לו בשן דווקא אלטרנטיבות אלה?) מבהיר כי ניתן לעקוב אחרי נתוני האמת בגירסה, לצד נתוני השקר, שעל כן ניתן לבודד, כאמור, את שלד הגירסה.

מכאן להשתלשלות הכרונולוגית.

סימן ב' – התפתחות ההודאות

בין שני המעצרים
3.	בגל המעצרים הראשון נחקר עלי פעמיים: 
ת/73 מיום 15.12.83, ות/227 מיום 19.12.83, וכן נערכה הקלטה ביום 20.12.83, הקלטה של שיחה בינו לבין סמיר, נ/28.
כבר הזכרנו את נ/28, שהיא שיחה המצביעה על ניסיון לתיאום גירסאות בין השניים.

ההודעות ת/73 ות/227 כוללת את פירוט מעשיו בתאריכים הרלוונטיים. בת/227 מפנה עלי אצבע מאשימה אל אחמד קוזלי, ועל כך כבר הערנו לעיל.

גל המעצרים השני:
עלי נעצר ב-6.3.84.
ההודעה הראשונה הנגבית ממנו היא ת/161, מיום 6.3.84, שעה 10:27.
ההודעה היא ארוכה, כוללת פרטים רבים באשר לכל פעילותו בימים הרלוונטיים – 10.12.83-9-8.

הפירוט מתייחס למשלוחים שביצע, כתובות, שעות וכיוצא בזה.

הנושא היחיד שיש מקום להזכירו בהקשר להודעה זו, הינו הנתון השקרי (על-פי גירסתו של עלי בהמשך), כי פתחי חזר עמו ועם סמיר וג'דען ב-8.12.83 לסכנין.

עלי עצמו אמר, בהודעה מאוחרת יותר למחרת, ת/163 מיום 7.3.84, כי הוא אמר שפתחי היה עמם בנסיעה, משום שלאחר שהשתחררו מהמעצר הראשון אמרו לו פתחי וג'סאן שפתחי נסע עמם.

הוא אומנם אמר לפתחי שהוא "משוגע" כאשר פתחי טען זאת, אבל הוא כלל נתון זה בהודעתו, ת/161. ולא סתם כלל, אלא בצורה חד משמעית.

עלי נשאל מפורשות: 
"...האם אתה בטוח שביום חמישי 8.12.83 - פתחי נסע אתכם בסובארו ביחד אתך ג'סאן, סמיר וג'דעאן?
ת. אני בטוח שפתחי נסע אתנו לסכנין בסובארו של ג'סאן" (עמ' 6 לת/161).

בהמשך מתאר עלי אפילו את סדר הישיבה במכוניתו של ג'סאן, לרבות מקום ישיבתו של פתחי אשר, כאמור, לא השתתף בנסיעה.

עצם העובדה שהיה צורך לתאם גירסאות בנושא זה היא משמעותית.
משמעותית משני היבטים:

א) היא מצביעה על כך שהנאשמים, ולענייננו עלי, זכר סמוך לזמן מעשה את מעשיו בתאריכים הרלוונטיים, כפי שניתן אכן לצפות מאדם צעיר בגילו, ועל כן ידע היטב מי נסע עמו.
המשמעות היא בכך, שעל רקע נתון זה לא ניתן להבין את ריבוי הגירסאות.

מדוע יש הבדלים, למשל, בין ת/73, ההודעה מגל המעצרים הראשון, לבין ת/161 - הודעתו הראשונה בגל המעצרים השני, בהתייחס לאותו פרק זמן בימים 9.12.83-8?

כיוון שאין להסביר זאת בשיכחה או בלבול, כפי שטענה הסניגוריה, הרי שעצם קיומן של גירסאות שונות מעיד על רצון להסתיר או "לשפץ" גירסה.

ב) ספציפית לענין החזרה הביתה, אחד הנושאים היותר "טעונים" בתיק זה – נראה כי היה לנאשמים מה להסתיר, שאחרת אין להבין מדוע טען עלי טענה שקרית בעליל, כי פתחי נסע עמם.
בתאריך 7.3.84 בשעות הבוקר והצהרים נחקר עלי פעם נוספת, בעיקר על סבב המשלוחים ביום 8.12.83 (ת/176). השקר באשר לכך שפתחי חזר אתם הביתה באותו יום עדיין מופיע בת/176, ורק לקראת סוף החקירה אומר עלי שפתחי לא חזר אתם. על כך הוא חוזר גם בת/163.
התביעה מיחסת חשיבות רבה למשלוח לרח' אנטוורפן 33, לביתה של משפחת רוזנטל-ארדרייך, אותו מזכיר עלי בת/176, ולאחר מכן בת/267.
זהו ביתו של גיא, חברו של המנוח, שאליו אמור היה המנוח להגיע, ולא הגיע.

איננו רואים להאריך בנושא זה. נאמר רק, כי הוכח שהיה משלוח לרח' אנטוורפן לבית משפחת רוזנטל-ארדרייך. המשלוח אינו חלק אינטגרלי מהחטיפה והרצח כיוון שלאחריו היו עוד משלוחים לשכונת אחוזה, שקדמו לרצח. למרות זאת, יש לו חשיבות מסוימת משום שמדובר, כאמור, בבית חברו של המנוח, ובמסלול הליכתו של המנוח.

עלי מסתבך ומוסר גירסאות שונות בנושא, ובסופו של דבר מתכחש לחלוטין למשלוח זה בגירסתו בפנינו.

תחילת ההודאות
4.	בגדר תחילת ההודאות יש לכלול את התחקורים ת/164, ת/167 וכן ההודאה ת/240.
אלה אותם דוחות, בהם מספר עלי על כך ששמע את סמיר ואת פתחי משוחחים ביניהם בענין חטיפת ילד.
אנו מפנים לענין זה לאמור בהחלטה במשפט הזוטא, בעמ' 52 ואילך, ואין לנו אלא לחזור על הדברים.

כל מה שייאמר להלן, על חשיבות הדוחות הללו, ספק עדיין אם יתן ביטוי מלא לחשיבות האמיתית.
זוהי ה"פריצה" בתיק, זהו המפנה.

למן הרגע שעלי אומר לחוקר סעד דאהר, כי שמע את סמיר ופתחי מדברים על חטיפת ילד מדניה – עברה החקירה לשלב אחר.

הערנו כבר במשפט הזוטא, כי החוקר סעד דאהר, שבפניו נאמרו הדברים, זכה להתייחסות מזלזלת של הסניגוריה, שהתבטאה בשאלה, אם לא זכה לטפיחה על הכתף על פענוח התיק.
אמרנו מה שאמרנו שם, על הצדקתו או ליתר דיוק חוסר הצדקתו של זלזול זה.

בשלב זה של הדיון אנו אומרים, כי לא שמענו ולו קצה קצהו של הסבר או טיעון שייטול מת/164 את משקלו המלא.

מכל זווית ראיה שהיא, השתלשלות הדברים המתוארת בת/164 נושאת עמה את חותם האמת:
סעד דאהר אינו נמנה עם צוות החקירה, שעל כן הוא דמות "סימפטית" יותר עבור עלי.
הוא מדבר עמו בשפתו (לרבות כתיבת ביטויים מסוימים בערבית בדו"ח עצמו).

עלי, לכל הדעות, הוא החוליה החלשה בין הנאשמים, אם כי איננו אדם חלש, וכפי שנאמר לעיל, הוא מבין כי המעצר השני מעיד על כך שהמשטרה מתכוונת להמשיך ולחקור אותו.

עלי "נפתח" מאוחר יותר, גם בפני רפ"ק יצחק בשן (ת/191), גם זאת על רקע סימפטיה וקירבה אישית (בשן מכיר את אחיו עדנאן ואת  משפחתו). 

אפילו הסניגוריה לא הרחיקה לכת עד כדי טענה כי תיאורו של רפ"ק בשן, בדבר אופן התקרבותו לעלי, ינק את מקורותיו מהדו"ח של סעאד דאהר, ובכל זאת מתארים שניהם תהליך דומה של התקרבות שהביא את עלי "להיפתח".

עלי מדבר על עצמו, בהקשר זה, באופן פסיבי לחלוטין:
בסך הכל הוא רק שמע שיחה בין סמיר ופתחי, העומדים ליד מקרר החלב בסופרסל של דניה, בה אמר פתחי לסמיר כי רוצים לחטוף ילד – דינמיקה מקובלת של חשוד המרחיק האשמה מעצמו.
מאוחר יותר שמע התוודות נוספות של סמיר ופתחי בעת שישבו בבית קפה בחיפה.

כמו כן אמר עלי, כי "מצאו ילד הרוג וחנוק וזרוק על האבנים בתוך המערה" (עמ' 2 לת/164).

התביעה מייחסת חשיבות לכך שעלי מדבר דוקא על כך שהילד נמצא על אבנים במערה ולא סתם במערה, ונראה לנו, כי אכן מדובר בנתון משמעותי.

בפועל, אכן נמצא המנוח על אבנים במערה, וחלק מן האבנים הללו שמשו אפילו, בדיעבד, נושא לויכוח מתמשך באשר למשמעותן, בהתייחס לממצאים הפתולוגיים ולצפידת הגופה.

יחד עם זאת – בזמנו, לא היה ענין האבנים קרדינלי, וספק אם ניתן לצפות לכך שחוקר, שאפילו אינו נמנה עם החוקרים הרשמיים בפרשה זו, ידע על כך.

במילים אחרות – זהו נתון שאפילו בדוחק, לא ניתן לייחס את "השתלתו" ולו גם שלא במודע, על-ידי החוקר, על סמך חומר הידוע לו.

הכיצד ידע עלי לציין נתון זה?  
האם אין בכך כדי להצביע על כך שהדברים ידועים לו ממקורותיו ולא ממקורות משטרתיים?  
הוסף לכך את העובדה שעלי מדבר על סמיר ופתחי, שמאוחר יותר אכן מוסרים הודאות.  

על שמותיהם של סמיר ופתחי חוזר עלי אחר-כך, לכל אורך הדרך, בניגוד לג'סאן למשל, אותו הזכיר רק פעם אחת, בשיחתו עם רפ"ק בשן, שבה שתל, כזכור, גם פרטים שקריים נוספים.

האם כל הנתונים הללו יחד אינם מצביעים על כך, שהפריצה בחקירה היא אכן פריצה אמיתית, אוטנטית, המכילה את כל המאפיינים שמקנים לה משקל מלא?

בהמשך, באותו יום, נגבית מעלי הודעה, ת/240, שבה הוא חוזר על אותם דברים (השיחה ליד המקרר),לרבות האמירה כי שמע מסמיר שהוא, סמיר, ראה בשבת, כאשר זרק זבל, "ילד זרוק על יד יעד במערה והילד הזה מת חנוק ... ילד הרוג במערה".

עלי מספר שאמר לסמיר, כי יש לדווח על כך למשטרה, אלא שסמיר אמר לו לא לומר דבר.

שוב אותו קו: הוא אינו מעורב, הוא אפילו אמר שיש לדווח על הגופה, אבל סמיר רצה אחרת.

בסיומו של אותו יום, חוזר בו עלי מכל מה שאמר, וכשהוא נדרש להסביר זאת, הוא טוען כי הוא מפחד מסמיר ופתחי (ת/168). אף זאת התנהגות מוכרת – כמעט קלאסית – של חשודים.

הוא שאמרנו – צעד, או שמא חצי צעד קדימה, ומיד צעד אחורנית.

 תוך שלילת הטענה, כי מדובר ב"ביום" משטרתי של כותב תסריטים מוכשר, טענה שאותה שללנו בהחלטתנו במשפט הזוטא, הרי צורת התפתחות גירסאותיו של עלי מתיישבת עם מה שניתן לצפות ממנו, על-פי התרשמותנו, בדרך לסיפור המלא.

אנו רואים לנכון להדגיש עובדה נוספת:
שיחת התכנון מוזכרת בחלק הארי מהודאותיו של עלי.
גם בחלק מן ההודאות, שבהן הוא חוזר בו מן ההתוודות באשר לעצם המעשה, עדיין נותרת בעינה ההתוודות באשר לשיחת התכנון.

כך למשל, בת/241 הודעה מיום 11.3.84, שאין בה התוודות, עדיין מספר עלי על כך ששמע את שיחת התכנון, שהפעם המשתתפים בה הם אחמד קוזלי, פתחי ועאטף.
כך גם בת/316, שבו חוזר עלי מההתוודות, אולם ממשיך לטעון כי שמע את שיחת התכנון.
העובדה ששיחת התכנון מוזכרת בהודאות רבות כל כך, אומרת אף היא את שלה.

עלי והמדובב
5.	השלב הבא, ברצף הכרונולוגי, הוא הושבתו של עלי עם המדובב עיסא עמר.  
עלי יושב עמו שלושה לילות, שהראשון בהם הוא הלילה שבין ה-8.3.84-7.

מבחינת משקל הדברים:
לא רק שהדברים הנאמרים למדובב אינם יכולים בשום פנים ואופן להיחשב כתכתיב משטרתי, שעל כן "במידרג" ההתוודויות הם יטפסו כמעט לראש הסולם, אלא שיש משמעות לכך, שעלי יושב עם מדובב מיד בתחילת ימי המעצר, כאשר עדיין לא "אולץ", בין במישרין ובין בעקיפין, על-ידי החוקרים, והאינפורמציה לא יכלה עדיין לחלחל ממקורות משטרתיים.

עלי אומר לעיסא עאמר, כי התיישים הלכו עם המשפחה ליער לחטוב עצים, ולקחו אתם את הזבל, הלכו וזרקו את הזבל במערה כדי לראות אם הגופה של הילד נמצאת שם או לא: "...הטיפשים היה להם בתוך הזבל קבלות ומסמכים שמזהים וזה כאילו זרקו את התעודה שלהם שם"          (ת/194).

המוטיב החוזר בדבריו של עלי, עד כה, לגבי הסיבוך שסיבך אותם סמיר הטיפש, שזרק את הזבל כאשר הלך לראות אם הגופה של הילד במערה, הוא נושא משמעותי בפני עצמו.

מדוע רואה עצמו עלי קשור בשותפות גורל עם סמיר, וכי מדוע העובדה שיש ראיה הקושרת את סמיר – באמצעות המערה והזבל, צריכה לקשור אותו לפרשה?

בהנחה שהפעילות המשותפת שלהם באותו יום היתה פעילות שגרתית של חלוקת משלוחים, והחזרה המשותפת הביתה היתה רק חזרה משותפת ותמימה הביתה, הרי העובדה שיש בידי המשטרה ראיה כנגד סמיר, לא צריכה להוות כל איום על עלי, ואין סיבה שיחזור על נושא זה שוב ושוב.

6.	עלי ממשיך ויושב בתא עם עיסא עאמר גם בשני הלילות הבאים, כאשר השיחה בלילה השני, בין ה-9.3.84-8 הוקלטה, והיא ת/138, שהוא גם נ/7. אולם בין לבין – מתקיימת שיחה בינו לבין רפ"ק בשן, ת/191.

ת/191 כבר הוזכר גם בהחלטתנו בזוטא, וגם בפסקה 2 לעיל.

בשלב זה – נאמר הדברים הבאים:
תיאורו של רפ"ק בשן, בדבר הדרך בה התגלגלו הדברים והתוודותו, השקרית, בחלקה, של עלי בפניו – מקובלים עלינו לחלוטין. 

לשיטתנו, זו התנהגות המתיישבת עם התרשמותנו מעלי – שבשלב זה כבר החל בדרך שתביא אותו להתוודות מלאה, שהרי כבר סיפר על שיחת התכנון בין סמיר ופתחי.
בשן יוצר עמו קירבה – שעל כן הוא מתוודה. אולם, באופן לא בלתי צפוי, אצל הנאשמים דכאן, כמו אצל חשודים בדרך כלל, מאז ומעולם, ההתוודות איננה כנה ומלאה במלוא מובן המילה. הוא שוזר בה פרטים שקריים, שהבולט בהם, הפעם, שהוא ביצע את הרצח באמצעות דקירות סכין.

ההסבר שנתן עלי לשקר זה (הוא לא ידע איך מבצעים רצח ובחר באחת האפשרויות שהוצעו על-ידי בשן, אקדח או סכין) מופרך עד כדי כך, שהוא, הוא בפני עצמו ראיה לכך שמדובר בנתון שקרי שהוא בחר לשתול אותו.
עלי כבר סיפר יום קודם לכן שהילד היה חנוק, ועל כן ידע גם ידע כיצד נגרם מותו של המנוח.

אם לא די בכך, הרי בלילה שלאחר מכן, כאשר יושב עלי שוב עם עיסא עאמר, הוא אומר לו, בין היתר, כי הוא משחק אותה עליהם. "פעם הייתי אומר להם שיכול להיות הוא רצח ופעם שניה הייתי אומר להם שיכול להיות זה" (ת/138א עמ' 4).

עלי מדבר על כך שהחוקרים אמרו לו "אתה שגעת אותנו", "אתה רוצה לעשות את עצמך משוגע על מנת שתלך למזרעה" (שם, שם).

ריבוי הגירסאות מתקשר איפה אצל עלי, לא רק עם בלבול המשטרה וסיבוך החוקרים, אלא גם עם קידום האפשרות להיות "משוגע" וללכת ל"מזרע" (בית החולים לחולי נפש).

בחזרה להתוודות בפני בשן:
הדקירה בסכין הינה, איפוא, נתון שקרי מכוון שאינו מעמעם את העובדה, שההודאה בפני בשן כוללת פרטי אמת רבים, כגון: קשירת הידיים, חניקה בצוואר, שעת החטיפה, מעשה סדום, מכות בראש.

זוהי, כאמור, התנהגות טיפוסית לעלי – המשלב אמת ושקר כשיטה.

באשר לשיחות הנוספות עם עיסא עאמר:
בשיחה ת/138 עלי אינו מספר לעיסא, כי התוודה בפני בשן, עובדה המצביעה על כך שעלי עדיין אינו נותן אמון מלא בעיסא.

אולם האמת מבצבצת חרף היחס המסוייג, כאשר הוא מספר, למשל, על חשדו בסמיר.

בעדותו בפנינו אמר עלי חד משמעית כי הוא לא חשד בסמיר:
"ש.  מפנה לעמ' 23 באמצע. הוא שואל אותך מי הרוצח לפי המחשבה שלך ואתה אומר סמיר. עיסא שואל אותך 'סמיר לבד'? ואתה עונה לו 'סמיר והבדואים'. כשאמרת את זה האמנת בזה?
ת.  לא. היו ממלאים לי את הראש סמיר שפך זבל.
ש.  ... כשאמרת את זה לעיסא האמנת בזה?
ת.  לא האמנתי. אז הייתי הולך לפי הראש שלהם" (עמ' 1525 – חקירה ראשית במשפט הזוטא).

מדוע צריך עלי לומר לעיסא כי הוא חושד בסמיר? ומדוע הוא חושד ב"בדואים"?

אנו רואים חשיבות גם בדו-שיח בין עלי לסמיר, כפי שעלי מספר עליו לעיסא, בענין השלכה אפשרית של הגופה בחורשה (ראה החלטתנו במשפט הזוטא, עמ' 61-60).

על-פי השקפתנו – צריכה להיות מידה גדולה מאוד של מקריות בכך, שסמיר, על-פי דברי עלי, יביע דעתו כי כדאי לזרוק גופה בחורשה, כאשר בפועל, על-פי גירסתם של הנאשמים (או חלקם), שאז עדיין לא היתה ידועה לחוקרים, הגופה אכן היתה בחורשה, לפני העברתה למערה.

השיחה בין השניים בנקודה זו היא כדלקמן:
"עלי: לאחר שהשתחררנו לבית הסוהר ... אמר לי מה יקרה אם נחטוף ילד. במקום נחטוף אותו. לא נזרוק אותו בסכנין נזרוק אותו כאן בחורשה, מה ... עוד פעם בסכנין ... נזרוק אותו בחורשה כאן.
עיסא: זאת אומרת אמר לך פעם הבא ניקח נחטוף
עלי: ונזרוק אותו...
עיסא: נזרוק אותו קרוב לחיפה
עלי: כן כך הוא אמר לי, אני ..." (עמ' 26).
ובהמשך:
"עיסא: מה אמר לך
עלי: אמר אם אנחנו היינו חוטפים ילד, מה נלך לזרוק אותו שמה היינו זורקים אותו יא גבר כאן בחורשה כאן" (עמ' 32).

מעבר למקריות שבבחירת חורשה דווקא, כאתר מועדף לזריקת הגופה, איננו יכולים להבין את ההיגיון הבסיסי שבניהול שיחה מעין זו בין סמיר לעלי – שני אנשים שאין להם כל קשר לרצח או לזריקת גופות. וכי למה ידונו השניים באופציה העדיפה בנושא של זריקת גופות?

התשובה היחידה המתקבלת על הדעת היא, שוב, כי דרכה של האמת לצוץ במקומות ובאופנים שונים, וזו דוגמא נוספת לכך.

כדי להשלים את התמונה נאמר, כי עלי נשאל גם בפנינו וגם בחיפה, מה הביא אותו לספר לעיסא על אותו דו שיח בינו ובין סמיר:
"ש'  אתה מספר לעיסא שסמיר אמר לך שאם תחטפו ילד לא תזרקו אותו בסכנין, אלא בחורשה. תנסה להיזכר. היתה שיחה כזו?
ת'  לא.
ש'  שאלת ביהמ"ש: אז למה אתה מספר את זה לעיסא?
ת'  (העד חושב זמן רב) אני לא הייתי יודע למה סיפרתי, ולמה זה, זה הכל שקר והמשטרה שמלמדים אותי, נדפק לי הראש" (עמ' 1527).

אין צורך לומר שהתשובה אינה תשובה, והיא אינה מסבירה את השיחה ה"הזויה" לכאורה שמנהלים עלי וסמיר, על-פי דבריו של עלי לעיסא.

לענין זריקת הגופה בחורשה יש להוסיף את דבריו של מ.א.. מ.א. הוא עצור שישב בתחנת מעונה, בה נמצא גם עלי, והוא אמור היה לשמש כעד מדינה בתיק אחר.
לדבריו, ולדברי עיסא עמר – כאשר התחיל עלי בהתוודות, הוא – מ.א. - נקרא על-ידי עיסא, כדי שישמש עד לדבריו.
הוא דיבר עם עלי פעמיים, כאשר עיסא נכח בשתי השיחות.
גם לו אמר עלי שדיבר על השלכת הגופה בכרמל, אם כי בדבריו ווריאציה נוספת על הנושא.
לדבריו  - עלי אמר לו שהיה תכנון לחטוף ילד נוסף ולהשליך אותו בכרמל, כדי לטשטש את מהלך החקירה (ת/56 הודעתו של מ.א. מיום 15.3.84).
השיחה עליה מעיד מ.א., אינה השיחה שהוקלטה, ת/138, אלא שיחה בערב שלאחר מכן.

החזרה על הדברים – יש לה על כן משקל.

חשובה גם ההתייחסות לתכנון ולשבש את מהלך החקירה.
יש בכך ראיה נוספת, כי הנושא העסיק את הנאשמים, ואין לתמוה על כן, על המהלכים שנוקטים הנאשמים או מי מהם בכיוון זה.

הודאות נוספות
7.	בין התאריכים 9 עד 13 במרץ 84 נגבות מעלי הודעות רבות, שכולן מהוות הודאות, אם כי לצדן של ההודאות יש גם חזרות רבות מהן, כדרכו של עלי.

כפי שציינו בתחילת הדברים, בטבלאות שהכינה הסניגוריה, לענין ההשוואה בין גירסאותיו השונות של עלי, החלה את הסקירה מה-9 בחודש ואילך.
אמרנו כבר מה שאמרנו, בדבר נקודת ההתחלה הנכונה (7.3.84) ולא נחזור על הדברים.

נתייחס להלן, בקצרה, לכל אותן הודאות. אולם לפני שנעשה זאת הערה כללית: כל ההודאות מכילות את רכיביה הבסיסיים של הגירסה, דהיינו: התכנון, שעת החטיפה, המשתתפים, מקום החטיפה, מקום הרצח, אמצעי האלימות ובגדי הילד וחפציו.
חלו בהן שינויים לגבי המשתתפים ברצח. 
כך למשל: בהודעה ת/178 מיום 9.3.84, עלי איננו מזכיר את נאשם 5, עאטף, אלא רק את אחמד קוזלי, סמיר ופתחי, וכן את עצמו.

עאטף מופיע לראשונה בת/140. ת/140 היא הודעתו של המדובב עיסא עאמר, לגבי דברים שאמר לו עלי בלילה השלישי לישיבתם המשותפת. דהיינו, בלילה שבין ה-9 ל-10 במרץ 1984, ולכך נתייחס להלן.

העובדה שיש התפתחות גם בנושא השותפים לרצח איננה מתמיהה, לאור מה שאמר עלי עצמו בשיחה המוקלטת (ת/138), שכבר צוטטה לעיל: "...פעם הייתי אומר להם (לחוקרים – הבהרה שלנו) יכול להיות שהוא רצח ופעם שניה הייתי אומר להם יכול להיות זה" (עמ' 4).

לחוקרי המשטרה אמר עלי לראשונה שעאטף השתתף ברצח בת/267, הודעתו מיום 10.3.84 בשעה 15:30.

דווקא העובדה שעלי מזכיר לראשונה את עאטף בדבריו לעיסא, לפני החוקרים, מצביעה על כך, שדבריו לעיסא אינם רק חזרה על מה שאמר לחוקרים, אלא הוא אכן רואה בעיסא ידיד וחבר לעת צרה, שבפניו הוא מוכן לומר דברים שעדיין לא נאמרו בהודעתו לחוקרים. 

בגדר עובדות שלד, מספר הנתונים שצויין לעיל,  עליהם חוזר עלי כמעט לאורך כל ההודאות, הוא מרשים. 
אין לנו אלא לחזור על דברים שכבר אמרנו. 

בהנחה שהדברים אכן משקפים אמירות עצמאיות שלו ולא של החוקרים, שזו מסקנתנו, הרי רק מי שהיה שותף לרצח יכול לספר כל אותם דברים. 

אנו רואים לנכון לציין עובדה נוספת.  
במהלך הימים הללו: בין ה-9 ל-13 במרץ 1984 נחקר עלי בידי מספר רב של חוקרים.  
עצם העובדה שעלי חוזר על הדברים בפני אנשים שונים היא, בפני עצמה, מעמידה את גירסתו במבחן. חרף טיעוניה של הסניגוריה, הסטיות בגירסתו אינן מהותיות ו"השלד" לא התמוטט ולא השתנה בהודעותיו בפני החוקרים השונים.

8.	מכאן לסקירה:
ב-9.3.84 מדבר עלי עם רס"ל אזולאי – ת/178. 

גירסתו של עלי, בשלב זה, היא כדלקמן: מסופר זיו נסעו כל המשתתפים בחטיפה וברצח בטנדר של סמיר לדניה ב', שם ירדו אחמד קוזלי ופתחי מהטנדר וחטפו את המנוח. 

סמיר נהג בטנדר, אחמד קוזלי ישב לידו, עלי ופתחי ישבו מאחור. את הילד ראו בצומת שליד מערבל הבטון, הילד סימן להם ביד, אחמד קוזלי ירד מהרכב ונתן למנוח להיכנס לקבינה ואחמד התיישב לידו. הם המשיכו לנסוע עד רחוב אבא חושי, שם נמצא בחורשה בית בבניה, וכן מצויים שם חומרי בניה. בזמן הנסיעה, פתחי משך את שערו של המנוח דרך חלון ארגז הרכב, ואחמד קוזלי חנק אותו, עלי עצמו, רק החזיק לו את הידיים. 
כשהגיעו לבית, בתוך החורשה, המנוח היה מעולף. הם המשיכו להרביץ לו עם מקל, אחמד קוזלי קשר לו את הידיים, תוך כדי כך שעלי, פתחי וסמיר תופסים לו את הידיים ואת הרגליים. 
הם קשרו אותו עם חוט ניילון לבן ועבה, ואחמד קוזלי ופתחי שמו לו סמרטוט בפה. למנוח היו מחברות וספר עם כמה ניירות אותם שרפו. את הבגדים לקח אחמד קוזלי ואת השעון מסוג סייקו לקח סמיר. 
לילד היו נעלי ספורט. עלי הצביע על נעליו של החוקר, אך בשונה מהם היו לנעלי הילד רצועות במקום שרוכים. 
ביום ראשון שלאחר הרצח אמר אחמד קוזלי שהוא שרף את הבגדים והנעליים.
פתחי ואחמד קוזלי "דפקו את הילד בתחת כשהוא היה מעולף וקשור". לאחר מכן לקחו אותו בטנדר, כשהוא קשור ובלי בגדים, שמו אותו בארגז ונסעו למערה בכניסה ליעד. 
אחמד לקח את הבגדים והלך הביתה, ואילו עלי, פתחי וסמיר המשיכו עם הגופה למערה. סמיר ופתחי הורידו את הגופה למערה ועלי עמד בחוץ כדי לשמור.

עלי אמר לחוקר שהוא מוכן להראות לו את הבית בדניה, היכן עמד הילד והיכן נמצאת המערה.

לאחר מכן נסעו לסכנין, השעון נשאר אצל סמיר ועלי לא יודע מה נעשה בו. 

עוד אומר עלי, כי סמיר ואחמד, המכירים את אביו של הילד, אומרים שהוא מיליונר, ויכול להיות שעשו זאת בשביל כסף. עלי ופתחי "אכלו אותה" כי הלכו עם סמיר ואחמד. סמיר ואחמד הם אלה שעשו את כל התכנון. 

אין צורך לומר, כי זו גירסה מלאה, רבת פרטים המתארת רצף של אירועים בצורה קוהרנטית.

במאמר מוסגר נעיר, שהאמירה כי אחמד מכיר את אביו של הילד, אינה כה מופרכת. אחמד מכיר את יואב כץ, אחיו של דני, ואפילו היה ביניהם עימות. מכאן ועד לידיעה כללית על משפחתו של המנוח, לרבות אביו, הדרך אינה רחוקה.

אנו מזכירים בהקשר זה גם את גירסתו החדשה של עאטף (שתדון בפרק שיוקדש לו), לפיה הכיר את אביו של המנוח.

הבאנו את הדברים מגירסתו של עלי בת/178 הנ"ל, כיוון שזו הפעם הראשונה שבה מופיעה הגירסה במלואה (הגם שת/191, המתעד את המפגש עם בשן, מספק, אף הוא, חלק לא מבוטל מפרטי הגירסה, כפי שצויינו לעיל).

על גירסה זו חזר הנאשם פעם נוספת, והפעם בפני שני חוקרים נוספים שהצטרפו לרס"ר אזולאי, פקד מוספי ופקד גאנם, ת/180.

לאחר ת/180 יוצא עלי עם החוקרים להצביע על הבית שבו בוצע הרצח, ומיד לאחר מכן הוא חוזר בו מדבריו וטוען שהכל שקר. 

כפי שאמרנו, התנהגות טיפוסית לעלי, כמו גם לנחקרים רבים במצבו. 

איננו מקבלים, כי ת/178 ות/180 הם תכתיבים של המשטרה, בין באופן מודע ובין באופן לא מודע. אלה דברים אותנטיים של עלי, שעדיין, גם כשהוא מוסר גירסה מלאה מסוג זה, מחזיק מספר קלפים בשרוולו, כגון: המספר המלא של המשתתפים (עאטף עדיין לא מופיע כאן), כגון: המקום שבו בוצע הרצח, שלגביו מתקן עלי את גירסתו לאחר מכן, וכגון: גלגולי הגופה לאחר הרצח.

בימים שלאחר מכן נחקר עלי מספר רב של פעמים, והגירסה חוזרת על עצמה.  
מה שמשתנה הוא בעיקר "חלוקת התפקידים" - לא מהות הגירסה.

לענין חלוקת התפקידים אנו רואים להעיר ההערה הבאה:
מרבית השינויים בגירסאות הנאשמים הם בשאלה מי עשה מה. אין כל תימה באשר לשינויים אלה: מרביתם נובעים מכך שכל נאשם מייחס לעצמו תפקיד פסיבי או מזערי, ומטיל את מרבית האשמה על חבריו.

גם בגדר השינויים בחלוקת התפקידים נשארים מספר מאפיינים בולטים. כגון: האלימות הדומיננטית של אחמד, כגון: יחוס הכנסתו של המנוח לרכב לאחמד דווקא, וכך גם היותו של אחמד הראשון שביצע מעשה סדום במנוח, וכגון: האמירה החוזרת שסמיר הוא שסיבך אותם כשזרק את הזבל במערה, ופרטים נוספים.

סימן ג' – התפתחויות נוספות לאחר ההודאות הראשונות

המדובב עיסא עאמר
9.	לאחר ההתוודויות המפורטות, הראשונות בפני החוקרים, ת/178 ות/180 שהוזכרו לעיל, בא לילה נוסף של ישיבה עם עיסא, הלילה שבין ה-9 ל-10 במרץ 1984, והתוודות נוספת בפני מ.א..

כיוון שהנאשם הודה בעדותו בפנינו, שיתכן שהודה בביצוע הרצח בפני עיסא, אין סיבה לפקפק בדבריו של זה האחרון.

הנאשם נשאל: 
"ש'  אולי סיפרת לעיסא עאמר שאתה ביחד עם אחרים רצחת את דני כץ?
ת'  ביום הראשון כן סיפרתי. תסתכלי על ההקלטה. מה שבהקלטה אני זוכר" (עמ' 1685-1684).

אין גם סיבה לפקפק בדבריו של מ.א., באשר להתוודות באותו לילה.

לכאורה, אין גם כל סיבה לכך שהנאשם התוודה בפני עיסא אבל לא בפני מ.א., כפי שגורס הנאשם בפנינו.

הנאשם נשאל:
"ש'  למה סיפרת למ.א. שרצחתם?
ת'  לא התקרבתי לדלת ולא סיפרתי.
ש'  אבל לעיסא סיפרת?
ת'  לעיסא סיפרתי, למ.א. לא סיפרתי" (עמ' 1710).

מה שחשוב יותר: על פני הדברים אין סיבה מדוע יספר עלי לעיסא, דברים שהחוקרים לימדו אותו, כשהוא מציג את הדברים כגירסת אמת, כפי שהוא טוען כיום.

הנאשם טען בהקשר זה, כי שיקר את עיסא (עמ' 1707).

גם בהנחה שעלי מסוגל לשקר בקלות – מה התועלת שצמחה לו מאימוץ הגירסה, ששמע מהחוקרים או שהחוקרים לימדוהו, כגירסת אמת, בפני עיסא? 
במיוחד כך כאשר לא סיפר לעיסא כי התוודה כבר בפני החוקרים?

יש להזכיר בהקשר זה התפתחות נוספת: 
הנאשם טען, כי לאחר שעיסא העיד בפנינו, הוא, עיסא, התקשר אליו טלפונית ואמר לו ששיקר והוא מעונין לחזור ולהעיד על כך.
עיסא לא הגיע לבית המשפט כמובטח – בלי ששמענו הסבר לכך - וגירסת הנאשם נותרה ללא תמיכה מתבקשת.

ההתוודות בפני עיסא כוללת פרטים רבים מאוד, וכל אותם רכיבים בגירסה שהוזכרו לעיל מצויים בה. 

מעיסא נגבתה הודעה (ת/140) ביום 10.3.84, שעה 13:45, דהיינו, סמוך לאחר שנפרד מעלי. על-פי האמור בת/140: עלי אמר לעיסא כי הוא רוצה לספר האמת, אבל הוא פוחד מהאנשים שהיו אתו.

עיסא מביע רצונו לשמוע כל האמת, ועלי מספר כדלקמן:
הוא שמע את סמיר, פתחי ואחמד, משוחחים על חטיפת ילד.
למחרת – בסביבות 18:00-17:30 עברו בצומת דניה, וראו ילד שעוצר טרמפ.
הם היו אז ברכבו של סמיר שנהג ברכב.
אחמד הכניס את הילד לרכב, ואחר כך חסם את פיו ואפו בסמרטוט שחור. הילד התנגד ואחמד נתן לו אגרופים בפנים.
פתחי פתח את פתח הזכוכית בטנדר, ותפס את הילד בשערותיו. פתחי גם תפס את הילד בגרון ומשך אותו.
לאחר מכן נסעו לשלד בניין לא גמור והורידו את הילד, שהיה קשור בידיו וברגליו (בנושא זה עיסא אינו בטוח).
סמיר, אחמד ופתחי ירדו מהרכב.
לעלי נאמר להישאר ליד הרכב ולשמור.
הילד היה בלי הכרה. סמיר אחז בו, בעוד פתחי ואחמד נותנים לו מכות. הוא ראה גם שהילד הופשט.
מחוץ לבנין היתה ערמת חול. אחמד ופתחי רצו "לדפוק" את הילד. הוא אינו יודע אם עשו זאת.
אחמד הביא קרש, והכה בראשו ובחזהו של הילד.
סמיר לקח את השעון. לילד היה ספר בצבע צהוב וניירות שנשארו ברכב. אחמד חזר לרכב, לקח את המחברות ושרף אותן באתר השריפה ליד הבנין. את הבגדים לקח אחמד, והלך לביתו.
את הילד הכניסו לרכב, ושלושת הסכנינים נסעו הביתה, ובדרך ירדו על-יד מעאר.
סמיר אמר לעלי לעמוד ליד הרכב ולעשות עצמו כמי שעושה צרכיו.
סמיר ופתחי הרימו את הילד ונכנסו פנימה, ואחר כך אמרו לו כי זרקו את הילד.

בהמשך מספר עלי על זריקת הזבל על-ידי סמיר במערה, וכן כי ראה את אחמד, סמיר ופתחי מחלקים ביניהם דולרים. גם הוא קיבל כסף וקנה בו בלוקים לבניה.
אחמד וסמיר איימו עליו לפני המעצר, שלא יגיד כלום.
אחמד איים באמצעות אקדח שעאטף הביא לו.

רק בשלב מאוחר יותר, כך לדברי עיסא, סיפר לו עלי כי עאטף השתתף איתם ברצח, ובאותה נשימה הוציא את פתחי מהתמונה (דהיינו, החליף את פתחי בעאטף, ראה ת/140).

הנאשם גם צייר לעיסא את מקום החטיפה (ת/192, שהוא נספח לדו"ח שכתב בשן בדבר תפיסתו מידי עיסא). 
גם ההתוודות בפני מ.א. מפורטת למדי, אם כי כוללת פחות פרטים מזו שניתנה בפני עיסא.

הציור שצייר הנאשם לעיסא, מתקשר גם לציור שצייר יום לאחר מכן לחוקר בשן, בשעה שזה האחרון דבר עמו, ת/193.

בשן הוזעק בדחיפות, בתאריך 10.3.84, לתחנת מעונה (המקום בו ישב עלי), לאחר שנאמר לו, כי העצור עיסא עמאר מבקש לראות אותו בדחיפות.

בשן נסע לתחנת מעונה, דיבר עם עיסא, זה האחרון אמר לו שעלי התוודה בפניו, ונתן לו את השרטוט ת/192 שעלי שירטט לו. בעקבות זאת, דיבר בשן עצמו עם עלי, וכך בא לעולם גם ת/193.

בין השיחה עם עיסא לשיחה עם בשן דיבר הנאשם עם סנ"צ גולדגרט.

כפי שאמרנו בהחלטה במשפט הזוטא – גם ההגנה מייחסת אמינות לגולדגרט.
גולדגרט מספר, כי עלי ביקש לדבר עמו ביחידות (ת/396), ושאל במה יוכל גולדגרט לעזור לו.  
עצם הבקשה לדבר עמו ביחידות, מתיישבת יותר עם ניסיון של נאשם להגיע לדרג הגבוה ביותר כדי לגשש מה יוכל לקבל תמורת הודאה, מאשר עם כל הסבר אחר.

10.	פירוט גלגולי הודאותיו השונות של עלי חשוב לא רק בשל תוכנן, אלא גם כדי לשוב ולהצביע על כך, שדבר מוליך לדבר, התוודות בפני מדובב מוליכה לשלב נוסף בהתוודות בפני החוקרים, שלאחריו יכולה לבוא נסיגה, וחוזר חלילה.

בניגוד לטענות הסניגוריה – תמונת החקירה אינה של אמירות מנותקות זו מזו, המשקפות החלטות שרירותיות של חוקרים, מה כדאי שייאמר עכשיו על-ידי הנחקר, כדי לשרת טוב יותר את החקירה, להתאים גירסה למידע המתחדש (אם יש כזה בפני החוקרים, וכיו"ב).

לאחר השיחה עם גולדגרט ובשן באה הודעה מלאה, ת/267, ובה שוב הודאה, הכוללת את כל רכיבי הגירסה.

הפרטים הכוזבים, הבולטים שבה, הם מקום הרצח (רח' אבא חושי), וכן מועד העברת הגופה למערה. זאת בהתייחס לגירסה הסופית, אולם כמעט ואין שינויים אחרים.

כדאי אולי להזכיר פרט שלא התייחסנו אליו עד כה, והוא חפציו של המנוח, שעליהם מדבר עלי בחלק לא מבוטל מן ההודאות, לרבות ת/267.

אפשר כמובן לטעון, כפי שטוענת ההגנה, כי אלה פרטים שהיו ידועים לחוקרים ועל כן אין כל רבותא בהזכרתם.

אולם בהנחה, שאין מדובר בפרטים שנאמרו לנאשם על-ידי החוקרים, לא יכולה להיות מחלוקת בדבר חשיבות ידיעת הנאשם, למשל, על כך שלמנוח היה קלסר צהוב ובו ניירת, וכן את תיאור הנעליים שנעל.

המדובב אמג'ד פחמאווי
11.	עלי ישב גם עם מדובב נוסף, פרט לעיסא ומ.א., שאף הוא כבר הוזכר, אמג'ד פחמאווי.
עם אמג'ד פחמאווי ישב בלילה שאחרי הישיבה המשותפת עם עיסא, קרי בלילה שבין ה-11.3.84 ל-12.3.84, וכן בלילה שלאחריו (בין ה-12.3.84 ל-13.3.84).

לכאורה, אם מדובר בניסיון של המשטרה לבדות התוודות נוספות, הרי זהו ניסיון כושל.

שני מדובבים כבר מסרו גירסה (למעשה מ.א. לא היה מדובב, שכן הוא לא נתבקש ל"דובב" את עלי). 
מדוע צריך להכניס לתמונה עבריין נוסף, ושמא דווקא הוא יחשוף את כל המזימה?  
אם הכוונה היא "לשתול" תיקונים בגירסת עלי – מדוע לא באמצעות עיסא?  
מכל מקום – אמג'ד פחמאווי מספר כי בלילה זה – לא התוודה בפניו עלי, אבל עדיין סיפר לו כי שמע את תכנון החטיפה! (ת/376), כאשר הפעם המתכננים הם אחמד ועאטף.

חותם האמת בגירסת אמג'ד מצוי ביכולתו לקלוע להתנהגות טיפוסית של עלי, במהלך החקירה.
הערנו כבר לעיל, על סיפור התכנון כמוטיב חוזר, גם כאשר עלי מתכחש לביצוע הרצח.  
מדוע יש לפקפק בדבריו של אמג'ד כאשר הוא מתאר בדיוק השתלשלות כזו?  
עלי גם מספר לאמג'ד פחמאווי על ניסיונו של פתחי "לעלות" על הסובארו של ג'סאן בדרך חזרה לסכנין בליל הרצח.
זהו נתון אמת לכל הדעות (דהיינו, פתחי לא נסע בסובארו של ג'סאן, אולם תיכנן לפחות בשלב מסוים לומר זאת).

ושוב – אם לא תאמר שהמשטרה ישבה ושזרה ביד אומן פרטים שאינם מהווים הודאה, זה בזה, כדי שיהוו תפאורת רקע להתוודות, כדי להעניק לה אמינות, ו"שתלה" אותם הפעם אצל אמג'ד פחמאווי – כי אז לא ניתן להבין כיצד ידע הלה לספר דווקא על פרט זה.

עלי גם מספר לאמג'ד על לבושו של הילד.
את פרטי הלבוש למד עלי, לדבריו, לא מהחוקרים, אלא משיחה נוספת של אחמד ועאטף, כאשר השניים דיברו ביום א' עם אדם אחר בשם מוחמד.
אם אכן למד עלי על פרטי הלבוש מן החוקרים, אין כל סיבה שלא יאמר זאת לאמג'ד, במיוחד כך כאשר עלי אומר לאמג'ד שהוא סיפר לחוקרים "כל מיני גירסאות על רצח הילד" (ת/376 עמ' 3), מפני שהיכו אותו, אך האמת היא מה שהוא מספר לאמג'ד.

די בקביעה, כי גירסתו של עלי לאמג'ד היא אכן האמת, כפי שהוא בוחר להציג אותה, כדי שכל מבנה ההגנה יקרוס, שהרי שיחת התכנון היא חלק אינטגרלי מהגירסה כולה, שלה מתכחש עלי.

כדאי לשים לב גם לאמירתו של עלי, כי הוא סיפר לחוקרים כל מיני גירסאות – אמירה המשקפת מודעות ובחירה בקו מסוים.

ההתפתחויות לאחר מכן אף הן ביטוי לדרך התנהלותו של עלי בחקירותיו.

לאחר הלילה הראשון עם אמג'ד באה התוודות, ת/365, ת/364 שחלקה בפני חוקר חדש לעלי (סנ"צ אלכס איש שלום). גם זאת, לאחר ניסיון חלקי לחזור בו מגירסת ההתוודות ולהישאר עם שמיעתה של שיחת התכנון בלבד.
עלי גם יוצא להצביע על הבית שבו בוצע הרצח /205. להצבעה  זו, וחוסר הסבירות שבהסברי עלי בפנינו לגביה, התייחסנו במשפט הזוטא ואנו מפנים לעמ' 85 להחלטה.

נאמר רק, כי ההצבעה כוללת את מקום הרצח, מערבל הבטון, השטח שלפני המערה בה נמצאה הגופה, דרך הכניסה למערה (דרך הפתח הגדול מבין שני הפתחים).

לאחר חקירה זו בילה עלי לילה נוסף עם אמג'ד, בו התוודה בפני אמג'ד על הרצח עצמו (ת/377), כאשר ההתוודות כוללת כל אותם רכיבים בסיסיים בגירסה, שכבר הוזכרו, וכוללת גם פרטים רבים נוספים שאינם חלק מהרצח ועליהם אין למעשה מחלוקת.

אמג'ד פחמאווי העיד בפנינו (עמ' 837-853).  
התרשמותנו, מאופן מסירת העדות היתה כי ניתן ליתן אמון בדבריו.

אנו מפנים גם בענין זה להחלטתנו במשפט הזוטא, עמ' 83-84.

אמרנו בהחלטתנו הנ"ל, כי לגבי ההתוודות המצויה בת/377, יהא צורך לדון רק במשקלה שכן לא היה ספק באשר לכך שניתנה מרצון טוב וחופשי.
עתה הזמן לומר, כי לא מצאנו כל סיבה לגרוע ממשקלה של ההודיה.

עלי לא הציג כל גירסה באשר לסיבה לאמירת הדברים לאמג'ד, וטענתו היחידה, כפי שצוטטה בהחלטתנו בזוטא היתה, שאמג'ד שקרן והוא לא אמר כלל את הדברים (עמ' 1724).

קביעתנו היתה ועודנה, כי הדברים לאמג'ד אכן נאמרו על-ידי עלי.

במידרג ההתוודויות – זו התוודות הנמצאת בראש הסולם, בעלת משקל רב, משום שאיננה בפני איש מרות, ואין כל מחלוקת על היותה חופשית ומרצון.

כאשר מדובר בעלי – ישנן, כאמור, מספר התוודויות בעלות משקל כזה: התוודויות בפני עיסא עאמר, מ.א. ואמג'ד פחמאווי.

לאחר הישיבה עם אמג'ד, בתאריך 13.3.84, מסר עלי הודאה נוספת לחוקר אלכס איש שלום,       ת/318.
שוב מדובר בהודאה מפורטת, כוללת את כל רכיבי השלד של הגירסה אותם הזכרנו כבר, וגם פרטים רבים נוספים שאינם קשורים להודאה.

חותם האמת – מצוי לעתים גם באופיו הכללי של המסמך, ולשיטתנו מת/318 נושבת אותנטיות גם אם עלי עדיין שומר בידו מספר קלפים.

עלי מנסה לגמד את חלקו בת/318, והוא מייחס לעצמו בעיקר תפקידים פסיביים של המתנה וצפיה בעוד האחרים מתעללים במנוח.
כך למשל: הוא לא ראה איך הרגו את הילד כי הוא עמד למעלה והם היו למטה, ולא היה מספיק אור; סמיר ואחמד  הם שאמרו לו שחנקו את הילד; לא סיפרו איך סמיר ידע היכן המערה; הוא נותר לשמור על הרכב כאשר סמיר ופתחי הוציאו את הילד מהרכב ועוד.

ההפגשה של עלי עם ג'דען
12.	ההתפתחות הבאה בחקירה, מבחינתו של עלי, היא המפגש המוקלט בינו ובין ג'דען, שתמלילו הוא ת/360א.

למפגש זה כבר התייחסנו רבות, הן בהחלטה במשפט הזוטא והן בהקשרים אחרים (ראה עמ' 87 ואילך בהחלטה בזוטא).

בשלב זה נאמר את הדברים הבאים:
ת/360א הוצג על-ידי הסניגוריה כמסמך שבפני עצמו יכול וצריך לשלול כל אמינות מהתוודויותיו השונות של עלי (זאת בנוסף להיותו "ספינת הדגל" לענין האמצעים הפסולים שהפעילו החוקרים).

להשקפתנו – ת/360א מספק תמיכה של ממש דווקא לגירסת התביעה.
יש בו בת/360א את מה שיש בו, ויש בו גם, את מה שאין בו.
אין בו, למשל, הכחשה טוטלית, ברורה, שבאה מן הלב וחודרת אל הלב, לקשר של עלי לרצח.

עלי נשאל מפורשות על-ידי ג'דען: "אבל אתם הודיתם, אמרתם שאנחנו רצחנו אותו"
ניתן היה לצפות שהתשובה תהיה: לא הודינו (אם אכן זה המצב והחוקרים משקרים), או אפילו: כן הודינו כי הרביצו לנו, אבל אתה הרי יודע שלא רצחנו, שהכל עלילה, ודברים כיוצא באלה.
במקום הכחשה משמעותית וחד משמעית מעין זו, באה אמירה מגומגמת: "מי? ... מי אמר לך?", ואחר כך – "אל תאמין להם, עדיין (אין כלום, ...)  אבל אתה תאמר לא זוכר כלום" (עמ' 2).

עלי מצייר בצבעים דרמטיים את עדותה של הגב' רוזנטל, אשתו של ד"ר ארדרייך מרח' אנטוורפן 33, אשר כביכול, היתה זו שאמרה שהם הרוצחים וסגרה עליהם את הגולל.

מדוע בפני ג'דען הוצגה דווקא היא כדמות מפתח?  
שמא משום שצריך ליצור עבור ג'דען תרחיש כלשהו שיסביר מדוע אכן התוודה?

בהמשך שואל ג'דען שוב: "למה, אתם עשיתם את זה באמת?" (עמ' 3).

ושוב – הצפיה הסבירה היא, כי עלי יאמר: השתגעת, יצאת מדעתך, איך אתה מעלה בכלל אפשרות כזו בדעתך, וכיוצא בזה.
אלא שבמקום זאת, באה האמירה האנמית: "לא, לא יודע כלום, אני לא הודיתי, הרגו אותי בחשמל, אמרה לי אני אומר לך ... בפנים".

לענין החשמל התייחסנו בהרחבה בזוטא, ולא נחזור על כך.

לגופו של ענין – העדר התגובה הספונטנית, המתבקשת מאליה, שאמורה היתה להימצא בדברים – מדבר בעד עמו.

מקום הרצח ומועד העברת הגופה
13.	ההתפתחויות הבאות בחקירה מצויות לאחר מספר ימים, ב-19.3.84-18. גם לענין זה אנו מפנים לדברינו במשפט הזוטא. 
לחוקרים ידוע בשלב זה, מפי פתחי, על כך, שהגופה לא הועברה מיד למערה (כפי שטען עלי עד לשלב זה). ידוע להם גם מפיו של פתחי כי הרצח, לטענתו של פתחי, בוצע בבית דורי, הנמצא ברח' ליבריה (כפי שטוענת התביעה בכתב האישום).

החוקרים, בשלב זה, אומרים במפורש לעלי, כי יש חשודים אחרים שמדברים, ועלי "הודה כי שיקר אותי כשאמר שהעבירו את הילד ביום חמשי יום החטיפה מדניה  למערה" (ת/356).

על-פי הגירסה הנוכחית – העבירו את הילד ביום שישי.  
עלי גם מודה, כי שיקר בנושא מקום הרצח, והבית שהראה אינו הבית הנכון.

עדיין, כפי שציינו בהחלטתנו במשפט הזוטא – עלי אינו מתאים עצמו לגירסה הידועה לחוקרים מפי פתחי, באשר למקום הרצח, אלא אומר שהרצח בוצע "במקום שעלי הראה לשוטרים ביום ששי" (שאיננו בית דורי).

הדעת נותנת, כי לו היה מדובר בתכתיב של המשטרה – היה כבר מצביע בשלב זה על בית דורי ולא נצמד ל"בית שהראה לשוטרים ביום ששי". 
(יום שישי – הכוונה לת/205 שבו הצביע עלי על מקום הרצח, כגירסתו אז בפני נצ"מ אלכס איש שלום).

בהחלטתנו במשפט הזוטא, התייחסנו לענין זה בהקשר לשאלת רצונו החופשי של עלי.

בשלב הנוכחי, הדגש הוא, כאמור, על הקווים המאפיינים את דרך מסירת ההודאות של עלי, לאורך כל הדרך, קרי שילוב פרטים שקריים גם כאשר הוא מודה.

לענין מקום ביצוע הרצח, מתקשרת גם חקירתו הבאה של עלי, ת/357 מיום 19.3.84.

עלי נשאל מפורשות לענין מקום הרצח, והוא אומר: "בעדותי שקרתי עליהם והודאתי לחוקרים מקום אחר. מהמקום שהבאנו את הילד. היום רוצה לספר לך על המקום הנכון שלקחנו את הילד".
בהמשך בא תיאור של המקום, הן מיקומו הגיאוגרפי (בקרבת סופרסל דניה), והן תיאורו הפנימי (מחסן מעץ ובתוכו מיטה ובלוקים, ועליהם קרש ששימש כמו שולחן).
לתיאור נלווה גם ציור ת/358.

יומיים מאוחר יותר, בתאריך 21.3.84, גם הצביע עלי על מקום הרצח, והוביל את החוקרים לבית דורי, המקום שבו בוצע הרצח על-פי טענת התביעה. זאת במהלך השיחזור שנערך עמו, אשר הוקלט והוסרט (ת/212).
לשיחזור נחזור להלן, ובשלב זה אנו רוצים להתעכב על עצם השינוי בגירסת עלי באשר למקום הרצח וההסבר שנתן לכך.

באשר לעצם השינוי: יש הגיון רב בכך, שכאשר נאמר לעלי מפורשות כי יש חשודים אחרים שמדברים – הוא נוטש בהדרגה את השקר בנושא זה, ומצביע על המקום האמיתי.

באשר להסבר:
עלי נשאל על-ידי החוקר: "מדוע אמרת בחקירתך לפני היום כי הבנין הנמצא חוץ לדניה הוא המקום שהבאתם הילד אליו האם מישהו אמר לך לומר בחקירה?
ת. לאחר ששחרר אותנו מהמעצר הראשון אחמד ועאטף אמרו לי אם המשטרה תחקור אותך פעם שניה שלא אומר את האמת ולכן הראתי להם מקום אחר".

כתשובה לשאלה הספציפית מדוע הראה על מקום אחר כמקום הרצח, האמירה כי כך אמרו לו אחמד ועאטף – אינה נשמעת משכנעת, שהרי לכאורה, לגבי אנשים חפים, שלא היו מעורבים ברצח, לא כאן ולא שם, אין עדיפות למקום זה או אחר כמקום הרצח, ואין טעם לשקר דווקא בנושא זה.

אולם – כתשובה כללית, זוהי תשובה שיש לה משמעות ואסור לבטל אותה.

אולי בלי משים חושף פה עלי את הקו המנחה שעליו אנו חוזרים ומצביעים.

משמעות התשובה היא, כי היו דיבורים בין הנאשמים בתקופה שבין שני המעצרים, נתון שבפני עצמו אינו מפתיע, והוא מתבקש מאליו.

סביר ומתקבל על הדעת, כי אנשים שעברו חוויה טראומתית כל כך, כמו מעצר, ישוחחו ביניהם, והכחשותיהם של הנאשמים בנושא זה – אין בהן ממש.

מה שחשוב יותר – באשר לתוכן השיחות, הנאשמים סיכמו ביניהם (בין אם אחמד ועאטף היו הוגי הרעיון, ובין אם עלי משקר ביחס לזהות הדוברים), כי לא יאמרו אמת, כאשר אי אמירת האמת מתבטא, לדעת עלי, לפחות בכך שגם כאשר הוא מודה – אינו מוסר פרטים נכונים. 

אחמד ועאטף לא אמרו לעלי, רק תכחיש הכל, ואף לא נתנו לו תסריט מדויק מה לומר ומה לא לומר בכל פרט ופרט, אלא רק תרשים כללי – אל תאמר אמת.

התרשמותנו היא, כי זו בדיוק רמת תכנון ההולמת את הנאשמים. זהו אינו תכנון מתוחכם מאוד, אבל יש בו מעין פרמיטיביות ערמומית שמתיישבת עם "היכולות" שניתן לצפות להם מהנאשמים באופן כללי. הרעיון הוא, לבלבל את החוקרים, לשזור אמת בשקר, באופן שימנע או לפחות יקשה מאוד על קביעת ממצאים כהווייתם.

מידי פעם, כמו במקרה הנוכחי, כאשר נחשף פרט מסוים על-ידי אחד מהם, הרי הדבר מוליך גם לשינויים בגירסת האחרים או מי מהם, אולם התבנית הבסיסית היא, כאמור, שילוב שקר באמת, לאו דווקא משום שפרט שקרי מסוים משרת את המטרה טוב יותר, אלא משום ששקר ואמת יחד, עדיפים על אמת נטו.

האמור לעיל מתייחס גם לפרט השקרי הנוסף שחושף עלי בת/356, דהיינו, העובדה כי הגופה לא הועברה מיד למערה אלא למחרת.

גם לפרט זה יש המשך בת/357.
עלי נשאל בת/357 (מיום 19.3.83): "ש' ...סמיר טוען כי אתה והוא ועם פתחי נפגשתם ביום שישי למחרת יום החטיפה ליד הסופר בשעה ארבע לערך מה יש לך להגיד על דברים אלה.
ת'  ביום שישי אני הייתי ... בסכנין ולא נסעתי למקום ואם סמיר אומר כך שאני הייתי עמו בדניה זה שקר ולא הייתי עמו במערה ביום שישי כאשר הביאו את הילד למערה. אני זוכר שביום ראשון כשנסעתי לעבודה אמר לי סמיר כי הוא עם פתחי עאטף ואחמד הביאו את הילד ביום שישי לפנות ערב למערה...".

בלי להתייחס כרגע לשאלה, אם אומר עלי את האמת בנושא אי השתתפותו בהעברת הגופה למערה ביום ו'; הרי הציטטה דלעיל משמיטה לחלוטין את הקרקע תחת הטענה כי מדובר "ביישור קו" עם הנתונים שהיו באותו זמן בידי המשטרה, שהרי ישור הקו צריך היה לכלול גם את השתתפותו של עלי בהבאת הגופה למערה ביום שישי.

חשובה אמירתו של עלי, הנאמרת כבדרך אגב, כי הגופה הועברה "ביום שישי לפנות ערב למערה".

לא סתם פיצול בין הרצח לבין העברת הגופה למערה, אלא אמירה כי הגופה הועברה לפנות ערב. שזוהי שעת העברת הגופה גם בגירסה הסופית.

הארכת המעצר והשיחזור
14.	שני האירועים הבאים בחקירת עלי, שיש מקום להזכירם, הם הארכת המעצר בבית המשפט, ת/104 מיום 20.3.84, והשיחזור ת/212 מיום 21.3.84.

עלי משמיע בעת הדיון בהארכת מעצרו, את גירסתו בפני בית המשפט, והגירסה היא הודאה מלאה, החל משיחת התכנון וכלה בזריקת הגופה במערה, והאיום עליו שלא לגלות.

במדרג ההודאות – זוהי הודאה הנמצאת ברף הגבוה, שהרי מדובר בהודאה בבית המשפט בפני שופט.

חשוב לציין, כי הגירסה בפני בית משפט מכילה אמנם הודאה במעורבות ברצח, אולם היא בעליל גירסת הגנה, והיא ודאי אינה תכתיב משטרתי כלשהו.

אין סיבה שלא לתת לאמור בפרוטוקול את מלוא המשקל וכך אנו עושים.

באשר לשיחזור:
אנו מפנים להחלטתנו במשפט הזוטא (עמ' 110 ואילך).

בשלב זה נאמר אך זאת – השיחזור מנציח את הנאשם, הן מילולית והן ויזואלית, כשהוא נע ממקום למקום מדגים ומשחזר.
הנאשם נראה בעליל כמי שיודע מה הוא מדגים ועל מה הוא מצביע.
שום ביום לא היה מניב את מה שנראה בקלטת.

מעבר להתרשמותנו מאופן השיחזור, הרי עצם העובדה שעלי ידע להיכן להוליך את החוקרים לבית דורי, מקום הרצח, היא משמעותית.

רק קביעה, כי החוקרים הם שהוליכו אותו יכולה להוות משקל נגד למסקנה המתחייבת מכך שהוליך את החוקרים לאותו מקום אליו הוליך פתחי, לאחר שקודם מסר תיאור. בשום פנים ואופן לא ניתן לייחס זאת למקריות.

באשר לאפשרות כי הולך על-ידי החוקרים – אנו שוללים אותה לחלוטין.

כפי שאמרנו במשפט הזוטא – עלי מוביל ואינו מובל. לא נערך עמו סיור מקדים, אין כל אפשרות שהגירסה, וההדרכה ייעשו במהלך השיחזור, ולו גם בשל ריבוי האנשים הנוכחים במקום, שלא מצוות החקירה, לדבר על כך שהדבר אינו נראה בשיחזור.

מתוך השחזור נציין את הפרטים הבאים:
בשיחזור מציין עלי, בין השאר, כי עאטף הוא שמשך בשערותיו של המנוח (כאשר לפנינו היו לו גירסאות אחרות בנושא זה, כגון שפתחי משך).
עאטף אכן מופיע ברוב ההודאות כמי שמשך בשערות המנוח, ויש חשיבות לכך שבשיחזור, מתקרב עלי לגירסה "השלטת" בנקודה זו.
עלי מדבר בשיחזור על הצריף שהיה בבית דורי בעת ביצוע הרצח, צריף ששוב אינו קיים בעת השיחזור.

זהו פרט המצביע על כך כי הוא מדבר מידיעתו, ואינו "מתאים תיאור ורבלי לנתוני השטח" כפי שטוענת הסניגוריה. עד כדי כך התיאור אותנטי, שעלי מזכיר אפילו "גריל עם אש" שהיה בצריף. גם על-פי גירסתו בשיחזור, עלי פסיבי וכל המעשים נעשים על-ידי אחרים.

לאחר השיחזור נחקר עלי פעם נוספת, ביום 27.3.84, ת/269.

בחקירה זו מזכיר עלי לראשונה את קיומה של תחנת הביניים בכרמל. לאחר מכן ישנה גם הצבעה, ת/184, שבה הוא מצביע על המקום.

לתחנת הביניים יוקדש פרק נפרד, ועל כן לא נתעכב בשלב זה על האמור בת/269 ובת/184.

נאמר רק, כי עלי אינו חוזר בו מגירסאותיו הקודמות, אלא משנה את המקום אליו הובלה הגופה סמוך לאחר הרצח. חשוב לציין, כי מדובר בהודאה שניתנה לאחר הפסקה ארוכה בחקירה, מבחינתו של עלי, ולאחר שהיה לו מלוא הזמן לחשוב, ללא לחץ החקירה, וגירסתו היא אימוץ הודאותיו הקודמות בשינוי הנ"ל.

פרק ה' - הודאות נאשם 3, פתחי ג'נאמה

סימן א' – ההודאות

התפתחות ההודאות
1.	גם בעניינו של נאשם 3 (להלן: פתחי) סקרנו בהחלטה במשפט הזוטא את כל הודעותיו, הודאותיו ואמרותיו. כאמור שם, ההודאה הראשונה שניתנה במסגרת הודעה, היתה בתאריך 15.3.84. אולם קדמו להודעה זו (ת/197) שתי הודאות שמצאו ביטוי בזיכרונות דברים (ת/256 ות/257) (אשר כותביהם העידו כמובן ונחקרו עליהם). אגב, פתחי היה האיש השני שהודה לאחר עלי.

2.	בתאריך 12.3.84 ביקש מהמפקח גאנם גאנם (עת/38) להיות עד מדינה ואמר שהוא חושד בקוזלי ובעאטף (נאשמים 1 ו-5).
לאחר מכן, בנוכחותו של רפ"ק סלוק (עת/40), הודה שהוא עצמו השתתף ברצח יחד עם הנאשמים האחרים ונקב בשמותיהם (ת/256).

בין הפרטים שתיאר בהודיה זו, אחדים "יציבים", גם אצל פתחי וגם אצל האחרים: הטנדר של סמיר, מקום החטיפה, סמיר נהג וקוזלי ישב לידו, קוזלי יורד להכניס את הילד לטנדר.
 פרטים אחרים השתנו: הילד הוכנס לארגז הטנדר, עאטף הרג אותו ונסעו ישירות למערה ביער, שם זרקו את המנוח.
אחרי מסירת הדברים הללו ביקש פתחי שהות לחשוב עם עצמו. חזר בו, באומרו: "שכל מה שמסר קודם אינו אמת ואינו זוכר דבר".

3.	העובדה הבולטת והמאפיינת הודיה זו – טרם החזרה ממנה – היא, שאין בה שום התייחסות עצמית, במעשה כלשהו. כך גם לגבי חבריו "הסכנינים", סמיר ועלי (מלבד הנהיגה). כל הפעולות והמעשים המוזכרים על-ידי פתחי, מיוחסים כולם ל"בדווים".
התייחסות זו לאירוע יש בה הרבה היגיון, והיא מאפיינת ומשקפת את מערכת היחסים שבין "הסכנינים" לבין "הבדווים", ותואמת גם את גישתם של הסכנינים האחרים, סמיר ועלי. מעבר לכך, היא מתיישבת גם עם הגישה המאפיינת כל אחד ואחד מן הנאשמים להקטין את חלקו שלו במעשה. גישה המתיישבת עם ניסיון החיים.
גם החזרה מן ההודיה, ההתכחשות לה, לכשעצמה, אינה גורעת, בהכרח, ממשקלה של ההודיה; שכן אף היא תופעה ידועה ומוכרת מניסיון החיים, והיא חלק מתהליך ההתלבטות של חשוד, לפני ולקראת מסירת הודאה. כך גם מסירת פרטים לא נכונים בהודאות או שינוי הפרטים מהודאה להודאה:

"שילובן של התכחשויות או של תיאור עובדתי בלתי נכון לתוך אימרה הנגבית מפיו של חשוד, היא דבר שאינו נדיר והיא אף שימשה כבסיס לפסיקה הידועה, לפיה רשאי בית המשפט לסנן כל עדות, כדי להבחין בין קטעים שהם דברי אמת אשר עליהם בית המשפט מוכן להסתמך, לבין דברים אשר הם כוזבים ואשר נידחים על ידי בית המשפט" (ד"נ 3031/91 אחמד קוזלי ואח' נ' מ"י, פ"ד מה(4) 441).

4.	כעבור יומיים, בתאריך 14.3.84, במהלך תחקור נוסף של פתחי, על-ידי המפקח גאנם גאנם (ורפ"ק סלוק שהיה שייך לצוות "הירושלמי"), הודה פתחי שהוא השתתף בחטיפתו של הילד המנוח – יחד עם הנאשמים האחרים שבשמותיהם נקב – מרח' אנטוורפן בשכונת דניה. את הילד הם לקחו לבנין שבשלבי בניה בקרבת הסופרסל שבשכונה, שם רצחו אותו ואת גופתו העבירו למערה ליד יעד.

כשנשאל לפרטים נוספים חזר בו וטען שכל מה שסיפר שקרי ואינו יודע דבר על הרצח (ת/257).

5.	כל מה שאמרנו לעיל לגבי ת/256 (זכרון הדברים על ההודיה מיום 12.3.84), יפה גם לגבי ת/257, מלבד העובדה שת/257 שותק בענין פרוט חלקו שלו או של האחרים במעשה.
אין לנו אלא לחזור ולהזכיר את שאמרנו לגבי שתי ההודאות הללו (אם תרצה – ראשית הודאות), שמצאו ביטוי בת/256 ובת/257, בהחלטה במשפט הזוטא:
"על פני הדברים התמונה המצטיירת מדו"ח זה הנה, כי פתחי עובר מה שעוברים חשודים רבים, התלבטות אם לדבר אם לאו. אותה דינמיקה שעליה כבר הרחבנו את הדיבור של הליכה צעד קדימה ושני צעדים אחורנית ...
ככל שמדובר בהתוודות – ניתן לראות בכך את עומק הדילמה: להודות או לא להודות (כמעט בבחינת להיות או לחדול), במה להודות, אולי רק להפליל את האחרים ואולי רק את הבדואים ולא את שני חבריו מסכנין (שאחד מהם, סמיר, הוא גם בן דודו), אולי אפשר לקבל מעמד של עד מדינה בגין הפללת האחרים ועוד ....
כפי שאמרנו, ת/256 באופן כללי משקף דינמיקה כמעט קלאסית של חשודים – גישוש בנושא האפשרות להפוך לעד מדינה; תחילת הודיה, "תפיסת עצמו"; הליכה צעד אחורנית שמתבטאת בבקשה לשבת ולחשוב, וחזרה מוחלטת מן ההודיה" (עמ' 213, 214, 217 להחלטה).

6.	לכך נוסיף, אף זאת מתוך אותה החלטה, כי ההגנה סברה שגאנם גאנם, שרשם את ת/256 ות/257, הוא חוקר הגון "בעל רמה מוסרית גבוהה יותר, בעל אחריות גבוהה יותר והוא לא נותן את הפרטים, הוא רוצה לשמוע את הפרטים מפיו של הנחקר" (עמ' 2709 לסיכומים בעל פה); "... הוא נותן תיאור נאמן של הדברים עד שזה מגיע לאלימות אותה הוא מכחיש מכל וכל" (עמ' 98 לסיכומים בכתב).

משדחינו את טענות הנאשמים בדבר האלימות והעינויים שהופעלו עליהם, וקבענו כי ההודאות נמסרו מרצונם הטוב והחופשי (במובן המשפטי) – ממילא נותרת הודיית ההגנה, כי תיאורו של גאנם גאנם בת/256 ובת/257 הוא תיאור נאמן, והפרטים שנרשמו בו מפיו של פתחי אכן באו ממנו ולא מהחוקר. הפרטים, המעטים יחסית, אכן תואמים את הפרטים העיקריים (הפרטים הגרעיניים של האירוע) בכל הגירסאות (לחלקם כבר התייחסנו לעיל), כמו: הרכב, הנהג, מקום ישיבתו של קוזלי, מקום החטיפה, מקום הרצח בבית בבניה בקרבת הסופר סל.

7.	כפי שגם אמרנו, חיזוק לאותנטיות הדברים – וחיזוק זה חשוב ומשמעותי להערכת משקלה הפנימי של ההודיה – ניתן לראות בגירסאותיו השונות של פתחי לגבי דרך היווצרותם של ת/256 ו-ת/257, כפי שכתבנו בעמ' 215 להחלטה:
"יש שוני מהותי, בולט עד כדי היפוך הגירסה. במקום "לא אמרתי כלום, הכחשתי כל השתתפות" (והדוחות הם, על כן, שקריים – הערה שלנו), בא "אמרתי בשביל להיפטר מהם"".
העדר הסבר סביר ואמין, להודאות שתועדו בת/256 ובת/257 (ולענין זה לא השתנה דבר לאחר עדותו של פתחי), הוא, כאמור, גורם משמעותי לחיזוק המשקל הפנימי שלהן.

נסיבות מסירת ההודאה
8.	בתאריך 15.3.84, למחרת ת/257, חלה התפתחות דרמטית. פתחי מסר הודאה מפורטת ומסודרת שנגבתה ממנו בערבית על-ידי פקד שאול עזרא ז"ל. להערכת משקלה חשוב להתעכב על הנסיבות של מתן ההודאה, נסיבות שתיארנו בהחלטה במשפט הזוטא (בעמ' 220 עד 229), אך למען שלמות התמונה, נחזור ונציין אותן בקצרה מאוד.

9.	באותו יום, בשעה 16:00, החלה חקירתו בכך שהוא עומת עם הסתירות, ועם שקרים שעלו מדבריו עד אותו שלב, ובמיוחד בשאלת האליבי. בשלב כלשהו נוצרה דומיה כשפתחי לא מגיב, ולאחריה הצהיר שהוא רוצה לספר את האמת הידועה לו על רצח הילד. לשאלת החוקר אם הוא מעורב אישית, השיב שהשתתף עם אחרים אך הוא אישית לא הרג את הילד. כאן החל פתחי לבכות ואמר לחוקר, רפ"ק איזידור סלוק (עת/40) "תעזור לי תעזור לי אני מאוד מצטער על המעשה"  (ת/292). רפ"ק סלוק הזמין את פקד שאול עזרא שייגבה את ההודעה בשפה הערבית.

בשעה 19:00 כשפקד שאול עזרא נכנס לחדר, חיבק אותו פתחי, ביקש סליחה ובכה, ואמר לו כי הוא מוכן למסור הודאה, שבגבייתה החל שאול עזרא מיד (ת/427).

במהלך גביית ההודאה נכנס לחדר ראש הצח"מ, סנ"צ גולדגרט עם כוסות קפה, ופתחי קם, חיבק ונישק אותו (ת/399). גולגדרט הגיע לאחר שדווח לו שפתחי מתחיל להודות. 

10.	בהחלטה במשפט הזוטא דחינו את גירסתו של פתחי לגבי נסיבות גבייתה של ההודאה, וקבענו כי התיאור שנמסר על-ידי החוקרים הוא הנכון, היינו: "מעמד שמבטא את 'רגע האמת' מבחינתו של הנאשם. הוא מבין שטקטיקה של אמירה כללית וחזרה ממנה, איננה מוליכה אותו לשום מקום. הוא מחליט למסור גירסה מפורטת" (עמ' 221 להחלטה).

כמובן, שלנסיבות הללו, חשיבות מרובה, כפי שאמרנו, בהערכת משקלה של ההודאה – אין צורך לומר, שהן מגבירות את משקלה ומפחיתות את החשש של מסירת הודאת שוא (הודאה, להבדיל מכל פרט ופרט שבה).

ההודאה
11.	בהודאה זו (ת/197), שהיא ארוכה ומפורטת, מספר פתחי "שביום רביעי לפני חטיפת הילד מדניה", בשעה שלוש אחר הצהריים, כל הנאשמים, למעט עאטף (שלא עבד שם – הערה שלנו), היו נוכחים במחלקת הירקות. קוזלי, הוא "שהתחיל" והציע לחטוף ילד משכונת דניה, "וכולנו הסכמנו". הוחלט על יום חמישי אחר הצהריים כשקוזלי אמר, שעאטף יחכה להם "בצריף במקום עבודתו בדניה ... והוא ידאג לפנות את השטח ושלא יהיה אף איש והוא עאטף ישמור על המקום ביום חמישי...".

ביום חמישי בשעה "ארבע ועשר דקות ... היה ויכוח בין סמיר ועלי לבין גברת בקשר למשלוח לביתה הנמצא בדניה. כמו כן היו משלוחים לאחוזה" (ויכוח שדנו בו בהקשר לסמיר – הערה שלנו). מחוץ לסופר עמדו קוזלי ועאטף. קוזלי ביקש לדבר איתם בצד, כדי שחוסני, שישב בטנדר של סמיר לא ישמע – "השיחה היתה שנחלק את המשלוחים ואחרי זה נחזור לסופרסל ... ואחמד יחכה לנו במקום כדי לאסוף אותו ואנחנו נחטוף את הילד ... על עאטף הוטל לשמור את השטח שהוא שומר בו שלא יהיה נוכח אף איש שם".

12.	בהמשך מפרט פתחי את המשלוחים בדניה ובאחוזה, שם ירד פתחי כדי למשוך כסף מהבנק, כשהוא מסכם עם סמיר שיאסוף אותו "ליד תחנת האוטובוסים במרכז אחוזה ליד הרמזורים ... בשעה חמש וכמה דקות עד בערך חמש ורבע".

כשחזרו לסופר, חיכה להם שם קוזלי, שהתיישב בטנדר ליד סמיר, ואילו פתחי ועלי התיישבו מאחור. הם נסעו לרח' אנטוורפן, נסעו עד הסוף וחזרו. ליד מערבל הבטון ההפוך ראו ילד "הלך בכביש". קוזלי ועלי ירדו והכניסו אותו "בכוח" קדימה ליד סמיר וקוזלי לידו. עלי שב ועלה מאחורנית. במהלך הנסיעה הושיט פתחי את ידו דרך החלון "המחלק את הקבינה מהארגז", כדי לתפוס את הילד בשערות ראשו. "תפסתי ומשכתי את ראשו אחורה ... ובאותו הזמן אחמד ... שם את ידו על הפה שלו ... והוא היה צועק ובוכה ... תעזבו אותי ... צעקות הילד היו נמוכות מאחר ואחמד שם את ידו על אף הילד. כמו כן שם סמרטוט על הפה של הילד".

פתחי אף מוסיף פרט, המלמד הרבה על אוטנטיות ההתוודות, לפיו "זכוכיות המכונית מצד הנהג ומצד אחמד היו סגורים כדי שאף אחד לא ישמע הצעקות".

13.	הם נסעו והגיעו "לבנין ששומר עליו עאטף סביחי והוא היה שם מחכה לנו". סמיר נשאר במכונית בעוד פתחי, עלי וקוזלי נשאו את הילד פנימה. פתחי אף מתעכב לתאר בפרוטרוט את אופן נשיאתו של הילד, ש"היה מעולף", והיכן כל אחד מן השלושה החזיק בו: פתחי בידיו, עלי ברגליו וקוזלי "מהאמצע".

בתוך הצריף הכה קוזלי את הילד בקרש על ראשו ועאטף הכהו ביד על סנטרו. הילד "היה מעולף למחצה ועדיין מתנועע", כשקוזלי ועאטף שמו אותו "על המיטה הנמצאת בצריף ואחמד התחיל להפשיט אותו מבגדיו ואחרי זה" ביצעו בו מעשה סדום.

פתחי טורח להוסיף פרט שיש בו כדי להעיד על רצונו להפחית את חלקו, ולו גם במעשה המיני הבזוי. לדבריו, כשקוזלי ביצע את מעשה הסדום, "באותו הזמן אמרתי לאחמד קוזלי 'מה אתה משוגע'. ענה לי אחמד 'על הזין שלי כל העולם אני לא עושה חשבון לאף אחד'". אחרי קוזלי גם עאטף ביצע מעשה סדום בילד, בעוד פתחי ועלי עומדים בצריף.

14.	קוזלי לקח את בגדי הילד, הכניס אותם לשק ניילון, וכן לקח את שעון הסייקו של הילד. לשק הניילון הכניס קוזלי גם את הספר של הילד.

קוזלי אמר להם "שנחזור ביום שישי בלילה עם סמיר ועלי אל הצריף כדי לקחת גופת הילד ונעביר אותה למערה אשר דיברנו עליה עם אחמד בזמן שהדיינו בחטיפת הילד ... באזור מושב יעד בדרך עפר".

15.	פתחי ועלי יצאו מן הצריף. קוזלי ועאטף נשארו בו. 
פתחי, עלי וסמיר נסעו לסופר זיו בנוה שאנן, כשבדרך סיפר פתחי לסמיר שקוזלי אמר להם לחזור למחרת לקחת את הגופה. משם נסע פתחי במונית אל רח' אבו סינא ובמונית נוספת לסכנין.
פתחי אומר שכאשר עזבו את הצריף "השעה היתה שש בערך".

16.	למחרת, יום שישי, הזכיר להם קוזלי שוב לחזור בערב לקחת את הגופה ואמר להם שהוא – קוזלי – ועאטף יחכו להם בצריף.
ואכן, בשעה שש בערך, הלך פתחי לביתו של סמיר והם נסעו לשכונת דניה, יחד עם עלי שהסכים להצטרף אליהם. קוזלי ועטאף חיכו להם והם שהעבירו את הגופה לארגז הטנדר של סמיר.  פתחי, סמיר ועלי נסעו עם הגופה למערה ואילו קוזלי ועאטף נשארו בצריף.
סמיר ועלי העבירו את הגופה מהרכב למערה, בעוד פתחי שמר "על מנת להזהירם אם יבוא מישהו או שיתקרב מישהו". כשחזרו לסכנין אמר סמיר שלא ידברו "עם אף אדם על גופת הילד".

17.	בשבת אחרי הצהריים, כשפתחי וסמיר הלכו לרואה החשבון, סיפר לו סמיר "כי בשעות הבוקר הלך עם בני משפחתו למערה כדי לאסוף עצים ולזרוק זבל שם. נמצא שהגופה עדיין במערה".

בשלב זה מוסיף פתחי: "כרגע אני נזכר שבזמן שלקחנו את הילד לצריף, אחמד היה לו חבל דק ... אני לא שמתי לב איך הוא קשר את ידי הילד וזה כל מה שיש לי לומר".
"בקשר לחטיפת הילד מדניה ברצוני לבקש רחמים ואני מצטער בהזדמנות זו נתבקשתי לכתוב בידי 'אני מצטער מאוד על מה שקרה היות וזה היה מאחמד ועאטף ולא ממני והם איימו עלי ברצח ואני מבקש מהורי הילד רחמנות וסליחה וכל מה שמסרתי בעדותי זה נכון"".

סימן ב' – משקל ההודאה

המבחן הפנימי
18.	כפי שאמרנו כבר, לנסיבות שהביאו את פתחי להתוודות – חשיבות רבה בהערכת משקלה הפנימי של ההודיה. ההתרגשות, ההתלבטות, הבכי, הפניה הנרגשת לחוקר לקבלת עזרה, הפניה להורי הילד בבקשת סליחה ורחמים (פניה שנכתבה על ידי פתחי בכתב ידו), הבושה (ביקש שההצבעה על המקומות הקשורים למעשה תערך בלילה, היות ו"אני לא רוצה שיראה אותי אף אחד" – עמ' 8 לת/197; ובהמשך סירובו לצאת לשחזור מצולם, כי חשש מן הטלוויזיה – ראה דיון מפורט בהחלטה במשפט הזוטא, בעמ' 229 ועד 238).
כל אלה, מהווים ביטוי לתחושת האשמה שלו, וחיזוק משמעותי למשקלה הפנימי (ראה דנ"פ 4342/97 אל-עביד נ' מ"י, פד"י נא(1) 736, 772 (סעיף 60)) לחוות דעתו של כב' השופט אור).

19.	גם מידת הפירוט, ריבוי הפרטים וההיגיון הפנימי של הסיפור – הם בעלי משמעות. פתחי מתעכב בהודאה על פרטים טריוויאליים כביכול, שאין להם משמעות מעשית לעלילה, היכולה להתרחש גם בלעדיהם, פרטים שאינם מפלילים יותר או פחות, ובוודאי שאינם יכולים לנבוע מלחץ כלשהו, או אפילו מרצון להשביע את רצון החוקרים, או משיקול אחר כלשהו. כך למשל, מספר פתחי שבשעת מעשה דלק בצריף גריל פחמים והצריף היה חשוך. רק מי שהיה שם, יכול היה להוסיף פרט כזה לסיפור מצמרר על חטיפה, רצח ומעשה סדום בילד. כך גם, האמירה שבשעת הנסיעה עם הילד החטוף היו החלונות בתא הקדמי של הטנדר סגורים.

גם הפרטים המלווים את המעשה עצמו, כחלק ממנו, כמו למשל: התיאור המפורט של נשיאת הילד לתוך הצריף והיכן כל אחד החזיק בו; או תיאור משיכת שערותיו לאחור, כדי להקל על התנגדותו; תיאור הנסיעה עד סוף הרחוב והסיבוב חזרה לפני החטיפה, תיאור הנסיעה למערה, סיבוב הרכב ותיאור העמדתו ליד המערה ועוד.
מידת הפירוט מהווה זה מכבר אינדיקציה לאמת הפנימית של ההודיה (פרשת אל-עביד, שם, בעמ' 771, סעיף 59).

20.	חיזוק נוסף להיגיון פנימי של הסיפור אשר בהודיה, מצוי בשני מאפיינים בולטים לעין: הרצון להקטין את חלקו שלו במעשה והרצון להעצים את חלקם של שני ה"בדואים", קוזלי ועאטף, ובמיוחד קוזלי.

מלבד המשיכה בשערותיו של הילד במהלך הנסיעה, לאחר חטיפתו – והעזרה בהכנסתו לצריף – אין פתחי מייחס לעצמו שום פעולה ממשית, לא בתכנון, לא ברצח עצמו, לא בביצוע מעשה סדום, ולא בתכנון ובמעשה הסתרת הגופה. בצריף לא רק שהיה פסיבי לחלוטין, אלא שאף העיר או נזף בקוזלי, שביצע את מעשה הסדום.
פתחי אף מרחיק לכת, וטוען שנאלץ להצטרף למעשה בשל איומיהם של קוזלי ועאטף ברצח.
גם מעשיהם של סמיר ועלי, שני "הסכנינים" הנוספים הם מינוריים יחסית, לאלה של קוזלי ועאטף.

השניים האחרונים הם שאיימו, כאמור, וכפו עליו את ההשתתפות במעשה. הם, ורק הם, היכו את הילד המנוח בצריף וגרמו למותו, והם ורק הם, ביצעו בו מעשה סדום. הם גם אלה שתכננו להביא את הילד אל הצריף, כשעאטף לקח על עצמו לדאוג שהמקום יהיה פנוי.
אחמד הוא שהעלה בפניהם את רעיון החטיפה, הוא שקבע את הזמן, הוא שישב ליד סמיר הנהג וירד אל הילד, הוא שהחזיק את הילד בזמן הנסיעה וסתם את פיו ואפו, הוא שהחליט על העברת הגופה ומועדה, והוא שלקח את בגדי הילד וחפציו.
שני המאפיינים הללו מאפיינים גם את הודאותיהם של האחרים.

אגב, כפי שמציינים ב"כ המדינה בצדק, פתחי טען במשפט הזוטא, שהחוקרים רצו שיאמר ש"כולם" ביצעו מעשה סדום בילד, מלבד סמיר (עמ' 1430). העובדה שגירסתו שונה לחלוטין, תורמת לחיזוק מהימנותה.

21.	למחרת מסירת ההודאה יצא פתחי לשחזור של החטיפה, הרצח והובלת הגופה, החל מן הסופר סל ועד למערה.
הוא הוביל למעשה את החוקרים אל המערה, אך הם חלפו על פניה בלי שיצביע עליה, ועשה זאת רק בשחזור חוזר, שנערך במיוחד לשם כך (ראה דיון מפורט בהחלטה בזוטא, עמ' 245-251). 
כתבנו שם, ש"דעתנו היא, על סמך החומר שבפנינו, כי פתחי לא הצביע מלכתחילה, משום שלא רצה להצביע. זהו חלק מהדינמיקה המקובלת של נאשמים בתיק זה (כמו של נאשמים אחרים), גם כאשר הם מודים, לא בהכרח הם מספרים הכל".

אין לנו מה להוסיף בנדון, ולא הובאו ראיות המצדיקות דיון נוסף במסקנה זו.

22.	בימים הללו של מסירת ההודאה ת/197 ושל השחזור, ישב פתחי בתא אחד עם מדובב בשם עיסא עאמר. על דברים שאמר פתחי למדובב זה וכן לעצור נוסף (מ.א.) נתייחס בהמשך.
בשלב זה נתעכב על הודאה נוספת שנמסרה לחוקרים, היא ת/309 מיום 28.3.84. הייחוד של הודאה זו, שהיא נגבתה על-ידי החוקרים, לאחר סיום החקירה והעברת חומר החקירה לפרקליטות –  על-פי בקשתה של זו, לקבלת השלמות.

השינויים המהותיים בהודאה זו, לעומת ההודאה בת/197, הם שסמיר נטל חלק בתכנון יחד עם אחמד; שגם עלי, בנוסף לקוזלי ולעאטף, ביצע בילד מעשה סדום; שאחרי ביצוע מעשה הסדום "אחמד ועלי חנקו את הילד בחבל דק כמו חוט הדקו על צווארו וחנקו אותו". קוזלי קשר את ידיו ושניהם קוזלי ועלי "קשרו אותו בראשו וחנקו אותו"; את גופתו הניחו בארגז הטנדר, ופתחי, סמיר ועלי נסעו "לכיוון האוניברסיטה וזרקנו את הילד שם וחזרנו לזיו" (קוזלי ועאטף "נשארו במקום בבניין"); פתחי נסע מזיו במונית להדר ואילו סמיר ועלי "הלכו עם הסוברו"; פתחי, עלי וסמיר "חזרו למקום שם זרקנו את הילד העמסנו אותו באוטו ומשם העברנו למערה".

23.	בולט לעין, כי בהודאה זו ממזער פתחי את חלקו באירוע, יותר מאשר בהודאה ת/197.
מלבד המשיכה בשערותיו של הילד במהלך הנסיעה, הוא היה פסיבי לחלוטין ומוציא הפעם את עצמו, גם מהשתתפות בנשיאתו של הילד לתוך הבנין: "עלי, עאטף ואחמד החזיקו בו והכניסו אותו לבניין".
כבר אמרנו מה שאמרנו על תופעה זו, של כל אחד מן הנאשמים להפחית את חלקו שלו, גם בהתייחסות הספציפית לכל נאשם וגם בהתייחסות בפרק הכללי על משקל ההודאות.

24.	לדעתנו, העובדה שהודאה זו נגבתה במסגרת ההשלמות שנתבקשו על-ידי הפרקליטות, לאחר שחומר החקירה הועבר אליה להגשת כתב אישום, מחזקת את מהימנותה ואת משקלה; שכן, עובדה זו מפריכה במידה רבה את תיאוריית "ההשראה" וההשפעה המכוונת של החוקרים על הנאשמים, לצורך בניית גירסה מרשיעה אחידה שהחוקרים חפצו בה.

והנה, בהודאה ת/197 ובשחזור שנערך בעקבותיה (ת/284, ת/259, ת/210, ת/289), סיפר פתחי שהגופה הושארה בבניין, במקום הרצח, ומשם הועברה ביום שישי אחר הצהריים – לפנות ערב, למערה באזור יעד.
למרות זאת, החוקרים לא חקרו יותר את פתחי, ולא גבו – ולא ניסו לגבות – ממנו הודעה נוספת בנדון, למרות שכבר ב-21.3.84 סברו שקיים אולי קושי או ספק בגירסה זו, ועאטף מסר שהגופה הועברה מיד לאחר הרצח "לתחנת ביניים" בחורשה על הכרמל (ת/135, ת/213).
החוקרים לא ניסו "ליישר קו" בין הגירסאות, בניגוד לתיזה של ההגנה, והעבירו את חומר החקירה, כפי שהוא, על הסתירות בגירסאות, אל הפרקליטות.

25.	כפי שהזכרנו, פתחי ישב בתא עם מדובב בשם עיסא עאמר (עת/22). באותו בית מעצר שהה גם עצור (או אסיר), בשם מ.א. (עת/13) שהיה במעמד של עד מדינה, והיה על כן, חופשי להסתובב בתוך בית המעצר.
פתחי העיר את עיסא עאמר, לאחר שחזר מן השחזור, בשעה 03:00 לפנות בוקר, סיפר לו שהודה ותיאר את החטיפה והרצח. התיאור שמסר פתחי לעד הוא התיאור שמסר בהודאה ת/197. בבוקר קרא העד למ.א., ואמר לו שפתחי הודה. מ.א. התקרב לאשנב התא ופתחי החל לספר אף לו את פרטי הודאתו. מ.א. לקח מעטפה ורשם עליה את תמצית הדברים (ת/57).

26.	כפי שאמרנו בהחלטה בזוטא "דבריהם של הנאשמים למדובבים יכולים לשמש ראיה עצמאית, שאינה חלק ממשפט הזוטא, והיא עומדת על רגליה היא ..." (עמ' 235). 
באותה החלטה, לאחר ניתוח מכלול הראיות, לרבות גירסתו של פתחי – קבענו את אמינותם ואת מהימנותם של עיסא עאמר ושל מ.א. ודחינו את גירסתו  המכחישה של פתחי ואת הטענה של קנוניה בין קציני המשטרה לבין שני העבריינים הללו.

במשפט העיקרי לא נוספו ראיות חדשות בנושא זה, מלבד הכחשתו החוזרת של פתחי, כאילו סיפר לשניים שהודה. לדבריו "אמרתי לו אני חף מפשע תעזוב אותי וזהו" (עמ' 4399).

אין בכך כדי לשנות את מסקנתנו בהחלטה במשפט הזוטא, אותה נימקנו והסברנו בעמ' 234-239.
נציין, שבמהלך המשפט העיקרי נמסר לנו, על-ידי הנאשמים, שעיסא עאמר התקשר טלפונית והודה ששיקר ויבוא להעיד – מה שלא קרה.

27.	להודאותיו של פתחי לפני המדובב עיסא עאמר ולפני מ.א. (שלא היה מדובב) – יש משקל רב. 
החיזוק המשמעותי ביותר נובע מהעדר כל הסבר להתוודות לפני שני העדים הללו בבית המעצר.

לגבי התוודות זו, לא ניתן היה להעלות כמובן שום טענה של אלימות, וגם לא הכוונה של החוקרים. התוודות כזו מחזקת גם את משקלן של ההודאות שנמסרו לפני החוקרים.

בצדק מפנה התביעה לדברים שנאמרו בנדון בדנ"פ 4342/97 אל-עביד נ' מ"י, פ"ד נא(1) 736, 775, פסקאות 61-61 לחוות דעתו של השופט אור:
"...אל-עביד לא נתן בעדותו כל הסבר להודאה זו. הוא התחמק מן הצורך להתמודד עם השאלה מדוע התוודה בפני המדובב, בהכחישו באופן גורף את עצם ההודאה האמורה. על כן, אין מטעמו כל גירסה אשר יש בכוחה להסביר מדוע התוודה בפני המדובב...
אכן, להודאה בפני המדובב חשיבות מיוחדת בהיעדר הסבר מכרסם להודאה זו, המסקנה המתחייבת היא, כי מדובר בהודאת אמת. בכך יש כדי להחליש עד מאוד את הטענה כי ההודאות בפני חוקרי המשטרה הן הודאות שוא, אשר ניתנו מטעמים שונים...".

28.	נוסיף עוד את העובדה שבשיחה המוקלטת בין פתחי לבין קוזלי, בשב"כ, בתאריך  10.4.84, לאחר סיום החקירה המשטרתית, אמר פתחי לקוזלי שלא ידבר כי "יש כאן האזנה מקליטים", ואחר כך אמר לו "שיתגלה הרוצח האמיתי זה שרצח את הילד", תוך שהוא "מתפוצץ מצחוק" (על-פי הרשום בת/40 – עליו לא היתה הסתייגות).

המבחן החיצוני וקיומו של 'דבר מה'
29.	בדיון על המבחן החיצוני, קיומו של ‘דבר מה’, אפשר להצביע על הנקודות הבאות:

א) לאחר מתן ההודאה ת/309, ביום 28.3.84, במסגרת השלמת החקירה על-פי בקשת הפרקליטות, יצא פתחי להצביע על מקום זריקת הגופה באיזור האוניברסיטה (ת/311,      ת/312). הוא הוביל את החוקרים לצומת עפר פנימית בקרבת ערימות זבל וחלקי מכוניות, שם, לדבריו, נשאו עלי וסמיר את הגופה אל בין השיחים (אגב, לפי דבריו, עלי וסמיר הם אלה שנשאו אותה חזרה ביום שישי לרכב. הוא עצמו היה פסיבי וישב ברכב).

באופן מפתיע, מסתבר כי פתחי הצביע על מקום המרוחק כ-100 מטר, מן המקום עליו הצביע, קודם לכן, עלי (ת/266, תרשים ת/19).

זהו הפרש לא משמעותי, בהתחשב בטופוגרפיה של האזור ובהתחשב בכך שהעברת הגופה לשם ולקיחתה משם נעשו בחשיכה. הואיל ופתחי טען כי הוא הצביע על "מקום סתם" (עמ' 1353), והחוקרים לא אמרו לו ולא הראו לו היכן להצביע (עמ' 1334) – וגם עלי אמר "שסתם" לקח אותם למקום שהוא תיכנן בראש שלו (עמ' 1579 – ואפילו על שאלה מדריכה של הסניגור, אם החוקרים רמזו לו על המקום הוא משיב בשלילה) – הרי שההתאמה המאוד קרובה בהצבעה היא יותר מצירוף מקרים;

ב) הממצאים שנמצאו על הגופה: העלים של אלון מצוי הנמצאים באזור הנחת הגופה, על-פי הצבעתם של פתחי ועלי (עדותה וחוות דעתה של ד"ר אלה ורקר – ת/471, ת/472). נקודה שנדונה על ידינו בפרק הכללי של משקל ההודאות;

ג) ידיעת פרטים מוכמנים והתאמה לגירסאות הנאשמים האחרים. וגם נושא זה נדון על ידינו בפרק הכללי.

הואיל ופתחי טען לגבי פרטים לא מעטים, כי המציא אותם מראשו – הרי יש בכך שוב צרוף מקרים לא מתקבל על הדעת: הוא המציא את בית דורי "כי זה קרוב לסופר" (עמ' 1396, 1398); המציא את נושא העברת הגופה ביום שישי (עמ' 1318), את סדר הישיבה ברכב המציא (עמ' 1416); המציא את המשלוח לרח' אנטוורפן (עמ' 1415-1416); המציא את פרטי ההודאה שבדו"ח ת/256 מיום 12.3.84 (עמ' 1307).

אכן, כפי שמציינת התביעה, מדובר בצרוף מקרים מוזר, כביכול, שבמסגרתו הנאשם ממציא סיפור שלאחר מכן הופך להיות סיפור שמופיע בכל הודאות הנאשמים; ולא רק זאת, אלא שחלק מן "ההמצאות" מתאשרות באופן אובייקטיבי, כמו למשל: השימוש בחבל דק או חוט דק, מעשה הסדום, הכאת הילד בראשו ובסנטרו ועוד.

פרק ו' – הודאות נאשם 5, עאטף סביחי

סימן א' – המעצר הראשון

1.	כאמור, נעצר נאשם 5 (להלן: עאטף) לראשונה, בתאריך 20.12.83. במהלך מעצרו זה, מסר בארבע  הזדמנויות הודאות ברצח – כפי שיפורט להלן – אלא שהודאות אלו, לא תאמו לנתונים האובייקטיביים שהיו ידועים לחוקרים, ועאטף שוחרר בסוף חודש ינואר 84.
בתאריך 19.3.84 נעצר שנית.

2.	ימים ספורים לאחר מעצרו (הראשון) שהה עאטף בתא אחד עם מדובב בשם עדנאן אבו סנינא. בשיחות ביניהם הודה שרצח את "דני" או את "דני כץ", אך הפרטים האחרים שמסר אינם מתאימים לרצח הילד המנוח.

עאטף אישר גם בפני החוקרים את מה שסיפר למדובב (ת/343, ת/271).
לאחר שעיינו בתמלילי השיחות בין עאטף לבין המדובב (נ/77, נ/78), ובהודעותיו הנזכרות לחוקרים, אנו נמנעים מלתת ל"הודאותיו" לפני המדובב, משקל – עצמאי.

3.	מלבד שמו של הנרצח ומקום הימצא הגופה באזור סכנין, אין הפרטים שמסר עאטף למדובב, תואמים לפרטים הידועים אובייקטיבית, או הידועים מהודאותיהם של הנאשמים האחרים: מספר המשתתפים (שישה או שמונה), סוג הרכב (טרנזיט צהובה), גילו של הנרצח (21 או יותר – אף שהמדובב מדבר על "נער"), מועד הרצח (לפני חודשיים או "בחודש תשע" – נ/78 עמ' 32), מקור הרכב (נגנב מחיפה, שם עמ' 34), שימוש בכפפות ואף ניגוב ההגה כדי לא להשאיר טביעות אצבע (שם, עמ' 34), שיטת הרצח (שחיטה בסכין), מקור הנרצח (מטירה).
לא נעלמה מעינינו העובדה ששמו של המנוח פורסם באמצעי התקשורת ועאטף גם נחקר עליו.

אין ליתן משקל גם לאישור שנתן עאטף לחוקרים על שהודה לפני המדובב; ואין לראות באישורו זה משום הודיה עצמאית, אלא אישור שכך סיפר למדובב.

לאחר השיחות עם המדובב נלקח עאטף לבדיקת פוליגרף, במהלכה אמר עאטף לבודק, שסיפר לעצור שישב עמו בתא, שרצח את דני כץ. משיחה עם קצין המשטרה, פקד אברמוביץ, שנקרא    על-ידי בודק הפוליגרף, מתברר כי עאטף הבין משאלותיו של הבודק, שהמשטרה יודעת מה סיפר למדובב: "אני שאלו אותי במכונה הזאת (פוליגרף) על מכונית טרנזיט צהובה ועל בגדים של הילד ואז אני הבנתי שהמשטרה יודעת מזה שאני סיפרתי לעצור בג'למה שאני רצחתי את הילד". 

ענין זה מאשש את התרשמותנו מפקחותו ועורמתו של עאטף, כפי שבאה גם לידי ביטוי בהחלטה במשפט הזוטא, בעמ' 317 עד 319.

לאחר יומיים שוב אישר, שסיפר למדובב שרצח אדם בן 21 ששמו דני.

4.	בעדותו לפנינו הסביר שסיפר למדובב על הרצח שביצע, מתוך שעמום ומתוך התפארות (עמ' 4134).

קשה לנו לקבל את ההסבר בדבר השעמום; אנחנו מתקשים לקבל, שאדם שנעצר בחשד לרצח, ישתעמם עד כדי כך, שכדי להעביר את הזמן ולהפיג את השעמום, יספר על עצמו שביצע רצח, דווקא.

עם זאת, עולה מתמלילי השיחות ביניהם, שהמדובב טען בפניו, שרצח חייל יהודי (אהרון גרוס) בחברון, שיש לו קשרים באירגוני החבלה (ב"מהפכה") ובאלג'יר, שהוא ישוחרר לבטח בעיסקה של חילופי אסירים, וכן שהוא יכול לדאוג לתשלום כספים לעאטף או לאחיו, אם מדובר ברצח על רקע לאומני.

אין זה מן הנמנע – לאור קריאת תמלילי השיחות (וכן אמרתו של עאטף בת/229, מיום 6.1.84) – כי בנסיבות אלה, ביקש גם עאטף להתפאר ברצח לאומני, אולי כדי לזכות בכספים שהמדובב הציע לסדר לו, אך הפרטים שמסר אינם תואמים לפרטים האובייקטיביים של הרצח של דני כץ המנוח (הגיל, מקום החטיפה, שיטת הרצח ועוד). באותם ימים ראשונים של מעצר ראשון, עאטף הפיקח והנבון היה זהיר דיו, לא למסור לאדם זר פרטים אמיתיים כלשהם.

5.	בניגוד לדברים שמסר למדובב, נראה לנו שיש לתת משקל להודייתו של עאטף בחקירה מיום 29.12.83 (ת/232). בחקירה זו, לא אישר עאטף דברים שאמר למדובב, אלא הודה ברצח, הודיה עצמאית, עם פרטים אחדים השונים מן הפרטים שמסר למדובב, והם פרטים אמיתיים ונכונים: שעת החטיפה (חמש או חמש וחצי), מקום החטיפה (מהמרכז המסחרי בדניה – הנמצא בסמוך מאוד למקום החטיפה, על פי הידוע לנו על מסלול הליכתו של המנוח).

סימן ב' – המעצר השני

ההודאה הראשונה
6.	את ההודאה "הממשית" הראשונה מסר עאטף יומיים לאחר מעצרו השני, היינו: בתאריך 21.3.84. על אירוע זה אמרנו בהחלטה במשפט הזוטא:

"גם התמיהה שמעלה עו"ד פלדמן, מדוע עבר הנאשם מטענת חפות מוחלטת, עת נעצר שלושה ימים קודם, ועד להודאה ביום השלישי – אינה תמיהה של ממש ולמעשה הנאשם מספק לה את התשובה. הנאשם מדגיש, כי לאורך כל הדרך נאמר לו "הסכנינים הודו הסכנינים הודו". העובדה ש"הסכנינים" הודו – אכן גורמת לעאטף הנבון להבין, כי אין לו לאן לברוח, והוא עלול להיות ניזוק מגירסאותיהם של האחרים, והוא מוסר גירסה, שבה הוא מגמד את חלקו ככל האפשר." (עמ' 364).

7.	בתאריך הנזכר, 21.3.84, משמע: יומיים בלבד לאחר מעצרו, נקרא נצ"מ (כדרגתו אז) אלכס איש שלום (עת/46), שהיה הבכיר שבין הקצינים "הירושלמים" שהצטרפו לחקירה, על-ידי רפ"ק סלוק, אל החדר בו נחקר עאטף, משום שהלה "מוכן לספר את האמת על רצח דני כץ" (ת/294). לאחר שהוזהר על-ידי איש-שלום, מסר לו עאטף הודאה, אותה החל איש-שלום לרשום כזכרון דברים, עד שהגיע פקד שאול עזרא, לגבות את ההודאה בערבית.

בהודאה (ת/135) סיפר עאטף על תכנון החטיפה, בכניסה לסופרמרקט, בשעה ארבע בערך. כל חמשת הנאשמים היו נוכחים. סמיר אמר לקוזלי ש"רוצים לחטוף ילד מהאזור". סמיר גם ביקש מעאטף להשתתף והוא הסכים (לאיש-שלום אמר שהיה זה בסוף יום העבודה, כשהוא בא לפגוש את קוזלי, וכן שנדברו לשוב ולדבר על התוכנית).

ביום חמישי שלאחר מכן, בשעה ארבע, פגש את האחרים "בסופרמרקט בחצר" (לאיש-שלום סיפר שבא ממקום השמירה שלו בגבעת גולדה). הוא וקוזלי שתו בירה. סמיר אמר להם, ש"היום מוכנים ונבצע את הפעולה".
סמיר נסע עם עלי ופתחי לחלק משלוחים, ואמר לעאטף ולאחמד שיחכו להם במקום (לאיש-שלום סיפר, שסמיר אמר שיחזרו אחרי השעה חמש). עאטף ואחמד נשארו ושתו בירה. בשעה חמש ורבע – עד חמש וחצי, חזרו השלושה. אחמד התיישב "בקבינה" ליד סמיר, הנהג.

ליד המרכז המסחרי בדניה ב', "סובב סמיר את הטנדר בצומת וחזר באותו כביש שבאנו ממנו". ליד "מערבל הבטון הזרוק ליד הכביש" ראו ילד הולך, שהושיט יד לטרמפ. סמיר עצר ועלי ירד והכניס את הילד לקבינה.
"אחמד תפס את הילד והושיב אותו לידו", החזיק את הילד בצווארו ביד שמאל וביד ימין נתן לו אגרוף. עלי, שעלה מאחור, הושיט יד ומשך את הילד בשערותיו, ואז הצליח קוזלי להשתלט על הילד, לדחוף אותו מתחת לרגליו, לסתום את פיו בסמרטוט ולכסות אותו בשמיכה.
סמיר נסע במהירות, "עד לבניין שדודי שומר שם ושמו סאלח עבד סביחי באותו היום לא היה שם ואני ביקשתי מסמיר לנסוע לאותו בניין".
הגיעו למקום, "בערך בשעה חמש וחצי ועוד קצת". עאטף, פתחי ועלי ירדו מאחור, ו"באנו ליד דלת הקבינה ואחרי זה אחמד פתח את הדלת מהצד שלו ועזרנו לו להוריד הילד מהטנדר. הילד היה עדיין חי ומכוסה בשמיכה, הרימו אותו סמיר ואחמד ואני יחד עם פתחי ועלי הלכנו אחריהם והכנסנו אותו לחדר שדודי היה שומר בו".
סמיר קשר לילד חוט סביב פיו. אחמד קשר את ידיו בחוט ניילון לבן שהיה בבניין.
קוזלי ועלי היכו את הילד בקרשים. הילד נפל והפסיק לזוז.
עלי התחיל להשכיב אותו והם השכיבו את הילד על המיטה, "כשהוא עירום ללא בגדים ואינו זז". קוזלי ביצע בו ראשון מעשה סדום ואחריו עלי, פתחי, ועאטף עצמו – אחרון.
כאן מוסיף עאטף פרט, שבעצם הוא שמר בחוץ יחד עם סמיר, אך "כאשר גמרו מהילד נכנסתי וזיינתי אותו הילד היה מת".
כן נזכר עאטף לספר, שבשלב שבו הילד היה עדיין חי ועמד על רגליו, הביא אחמד "חבל טפסנים" (אחרי שקשר את ידיו, כאמור לעיל), וקשר אותו בצווארו, "משך את החבל חזק לצד למעלה ואז הילד הפסיק לזוז או לדבר".
סמיר נכנס ואמר שיש לו מקום לשים בו את הילד. הכניסו אותו לטנדר מאחור וסמיר, פתחי ועלי נסעו עמו. עאטף חזר למקום השמירה שלו, וקוזלי הלך לביתו. בגדי הילד נלקחו על-ידי סמיר בטנדר.

למחרת, ביום שישי בצהריים, פגש עאטף את סמיר, שאמר לו כי הניח את הילד "באזור נשר ביער בין ההרים", אבל הוא רוצה להעבירו אחרי הצהריים למקום אחר.
ביום ראשון אמר לו סמיר שהעביר אותו למקום "שלא יתגלה בכלל".
אחר כך, באותו יום, שמע שמצאו את הגופה. סמיר אמר לו שלא יפחד כי אין סימנים, "והמשטרה לא תחשוד בנו ואם יתפסו אותנו המשטרה – אל  תודה".
כאן אמר שהוא מצטער ומבקש רחמים.

השיחזור
8.	לאחר ההודאה, בו ביום, נערך שיחזור (ת/286, ת/275, ת/213, ת/291). את התרשמותנו מצפיה בקלטת השחזור כתבנו בהחלטה בזוטא, בה ציינו כי אף ההגנה הודתה שעאטף נראה "כפועל בצורה חופשית" (עמ' 371 להחלטה), וכי הוא נראה "במיטבו" (עמ' 378).

עאטף חזר בשיחזור, מול המצלמה, על דבריו בהודאה, אלא שנשזרו בהם שני שינויים:
בשיחזור אמר שהילד נשא עמו "מחברת ומחבט טניס" (ת/213, עמ' 7).
מחבט טניס לא הוזכר על ידו בהודאה (ואף לא על-ידי מי מן הנאשמים האחרים – ובמציאות גם לא היה). 
לדברי עאטף במשפט הזוטא, הוא אמר זאת מיוזמתו, כי שמע שהילד היה בדרכו למשחק טניס באוניברסיטה, "אז חשבתי שהחזיק ביד שלו מחבט טניס" (עמ' 1801 לפרוטוקול, עמ' 357 להחלטה במשפט הזוטא).

פרט שני – השונה מן האמור בהודאה, הוא ש"אחמד קשר אותו ביד למטה כשהיינו עדיין באוטו, (עמ' 14), בעוד שמההודאה משתמע, שאחמד קשר את ידיו כשהוכנס לבית (ת/135, עמ' 3).

סימן ג' – המבחן הפנימי

9.	ההודאה של עאטף (במונח הודאה אנו מתייחסים הן לדבריו לאיש-שלום (ת/294), הן להודעה (ת/135), והן לשיחזור (ת/213)), מפורטת מאוד, קוהרנטית ומעידה על עצמה, במבנה שלה ובהקשרי העניינים שבה, כנאמרת על-ידי אדם המשחזר ונזכר באירועים בהם השתתף. היא שזורה גם פרטים שוליים, חסרי משמעות לכאורה, שלא סביר שמי שמוסר הודאה שקרית, כדי לרצות את חוקריו או בשל לחץ החוקרים, לחץ נפשי וייאוש – כפי שטוענת הסניגוריה – יהיה מסוגל לחשוב ולהמציא אותם; שהרי החוקרים מעוניינים רק בפרטים רלוונטיים לסיפור החטיפה והרצח. 

כך למשל:
הפרט של שתיית הבירה על-ידי עאטף וקוזלי ביום חמישי אחר הצהריים (נושא השתיה המשותפת של בירה על-ידי אחמד ועאטף, נתמך בראיות אחרות: בהודעתו של סמיר, ת/114, לפיה נהגו השניים לבוא לסופרמרקט ולשתות בירה בצוותא; בהודעתו של פתחי, ת/309, לפיה ביום הרצח, כשחזר לסופר בדניה, אחמד ועאטף שתו בירה – ואמירה זו אף תומכת ישירות ונקודתית בדברי עאטף בהודאה הנזכרת; זכרון הדברים ת/334 על דברי סמיר, שאחמד וקוזלי שתו משקאות חריפים); 
או העובדה שלפני החטיפה, נסע סמיר עד סוף הרחוב ושם הסתובב חזרה (עובדה שגם צוינה על-ידי נאשמים אחרים (פתחי בת/197 עמ' 3; אחמד בת/303 עמ' 2; עלי בת/318 עמ' 4; סמיר בת/151 עמ' 1, ת/307 עמ' 2, ת/363 עמ' 3). איזו משמעות יש לפרט שולי זה, של נסיעה עד סוף הרחוב וסיבוב חזרה, ומדוע היא אמורה לעניין את חוקרי המשטרה, אלא אם כן היא היתה במציאות; 
או תיאור המאבק בין קוזלי לבין הילד שהתחיל לצעוק, בתוך הטנדר, ואופן ההשתלטות של קוזלי על הילד. התיאור חי, קשה להניח שהוא פרי דמיונו של עאטף, ונאמר רק מתוך ייאוש או כדי לרצות את החוקרים.

10.	עובדה מעניינת היא, שעאטף הוא היחיד המספר, כי עלי היה זה שהושיט יד מאחור ומשך בשערותיו של הילד, כדי לעזור לקוזלי להשתלט עליו. האחרים מזכירים את פתחי, לרבות פתחי עצמו.

אין לנו הסבר לכך; יתכן שבשל המהומה וההתרגשות הרבה בטנדר באותם רגעים טעה עאטף, כמו שיתכן שהדבר מתיישב עם התפקיד הדומיננטי יותר שעאטף – להבדיל מאחרים – מייחס לעלי בכל שלבי האירוע, החל מהחטיפה וכלה באירועים בבניין בו נרצח.

11.	העובדה שעאטף מוסר בשחזור פרט שקרי בעליל, כאילו היה בידי הילד מחבט טניס, אינה פוגמת, בוודאי לא מאיינת, את משקלה של ההודאה. פרט זה לא נאמר על-ידו בהודאה המפורטת. לראשונה אמר אותו בשיחזור, פעם אחת, ולא יסף. כשהוא מספר אחר כך על אריזת חפצי הילד בשקית ניילון ולקיחתם – שוב אינו מזכיר את המחבט (רק בהודאה שנגבתה ממנו במסגרת השלמת החקירה (ת/429 מיום 26.3.84), הוא מזכיר שוב את מחבט הטניס שנשאר ברכב.

ההודאה אינה נבחנת אך ורק כשלעצמה, לבדה ובמנותק מהודאות אחרות של נאשם זה ומן ההודאות של הנאשמים האחרים. בחינתה ושקלולה נעשים גם לאור השתלבותה בהודאות של הנאשמים (ולכך התייחסנו בהרחבה בפרק מיוחד).

מכל מקום, פרטים שקריים בהודאה אינם מביאים בהכרח לאיונה או לאיפוס משקלה, ואין הם בבחינת יוצא דופן או חריג.

גם עצם קיומה של סתירה באמרות אינה מהווה מניעה כללית להסתמכות עליהן (ד"נ 3081/91 אחמד קוזלי ואח' נ' מ"י, פ"ד מה(4) 441, 459:

"ניסיון החיים והניסיון השיפוטי מלמדים שגם השקרן כולל בדבריו קטעי אמת, וכן גם דובר שעיקרי דבריו אמת מתבל דבריו לפעמים באמירה שאינה אמת, ועל בית המשפט לנסות ולהפריד בין אלו לאלו. הסינון וההפרדה בין חלקים אלה הוא מן המלאכות המקובלות על בית המשפט. ניתן להוסיף כאן כי סתירה בגרסאות השונות של הנאשם, המתארות את ביצוע העבירה, והנבחנות על ציר הזמן, היא תופעה מוכרת במקרה של הודאה בשלבים. הווי אומר, קורה שחשוד או נאשם מתחיל תגובתו לחוקרים בהכחשה כללית, מודה לאחר מכן רק במקצת תוך שהוא מבקש להרחיק עצמו מעיקרו של המעשה האסור, ורק במהלך החקירה, כאשר מוצגות בפניו סתירות, בפניו, דברי נחקרים אחרים או ממצאים אובייקטיביים, קורה וגירסתו הראשונית נפרמת וכי נפרסת, לפעמים אט-אט, תמונה רחבה ומלאה יותר. לו היה עצם קיומה של סתירה באמרות בגדר מניעה כללית להסתמכות על הודאה, הרי לא ניתן היה להסתמך אלא על הודאתו של מי שהתוודה על אתר, מיד עם פתיחת החקירה, ולעולם לא ניתן היה להשען על אמרתו של מי שהכחיש תחילה בצורה כלשהי את עבירתו ...".

יש לזכור, כי במעצר הראשון שוחרר עאטף, למרות שהודה ברצח, בשל היות ההודאה מלאת פרטים שקריים מהותיים, שלא התאימו כלל למציאות. איננו יודעים אם זו הסיבה, שגם בהודאתו האמיתית (על-פי קביעתנו) שיבץ פרט שקרי בעליל, אך אולי לא למיותר להסב את תשומת הלב לכך, שעאטף היה מוטרד, כפי שהודה בעדותו לפנינו, מן האפשרות שהגירסאות של כולם תהיינה תואמות (עמ' 4151).

12.	בהודאתו, עאטף הוא היחיד המספר שסמיר לקח את בגדי המנוח, בעוד שכל האחרים מסרו שקוזלי לקח אותם.
אולם, לאחר כחודשיים, במהלך החקירה של רצח דפנה כרמון, כשנחקר על מקום הבגדים שלה – סיפר לחוקרים דשם (שלא היו מעורבים בחקירה של רצח דני כץ) – כי קוזלי לקח את בגדיה כמו שלקח גם את בגדיו של דני כץ. אמנם סמיר הוציא אותם מן החדר, אבל קוזלי סיפר לו אחר כך, שהוא החביא אותם (ת/403, 404).
לא שמענו כל הסבר לאמירת הדברים הללו שם, במהלך החקירה האחרת.
הרושם הוא, כי מבלי משים, כאשר תשומת לבו של עאטף היא לחקירה בענין דפנה כרמון, האמת בנושא לקיחת הבגדים מסתננת החוצה.

13.	בעקבות בקשת הפרקליטות, עשתה המשטרה פעולות השלמה וחקרה, בין היתר, גם את עאטף, בתאריכים 26.3.84 ו-28.3.84.

בתאריך 26.3.84 נחקר אודות הבגדים (ת/136), וטען שוב שאינו יודע היכן הבגדים.
בתאריך 28.3.84 נחקר על המניע לרצח (ת/429). עאטף אמר שהמניע לאומני. סמיר – שכזכור,  על-פי הודאתו של עאטף, העלה לראשונה את רעיון החטיפה והרצח – אמר שהוא מעונין להתקשר עם ארגון הפתח, כדי לקבל פרס, או כסף.

עוד סיפר, שסמיר עזר להם להכניס את הילד לבית, אחר כך חזר לרכב "לשמור בחוץ". בסוף האירוע הביא סמיר מהאוטו שמיכה, בה כיסו את הילד, בעת העברתו מן הבית לרכב.

לאחר הודעה זו נגבתה ממנו הודעה נוספת (ת/199). לראשונה בכל חקירותיו נשאל "מי החליט לקחת את הילד לאותו מחסן". הוא השיב, כי הוא שהציע את המקום, "מאחר ואני עברתי לידה לפני שנפגשנו ידעתי שאין שומר שם. ידוע לי שבאותו בניין שומר מחמוד קוזלי ועברתי אליו כדי לברך אותו בשלום ולא מצאתי אותו שם וכך הודעתי לסמיר, פתחי, עלי ואחמד ...".

על מחמוד קוזלי,  אשר אישר כי עאטף אמר לו למחרת שלא מצא אותו בבניין – ולסידורי השמירה בכלל, התייחסנו בהרחבה בפרק של האליבי של עאטף, וכן גם, בנוסף, בפרק הכללי על משקל ההודאות.

כשנשאל אם לא פחד שהשומר מחמוד קוזלי יפתיע אותם, השיב שסמיר עמד בחוץ לשמור והיה מזהיר אותם.
כאן מוסיף עאטף פרט חשוב: "לפני הורדת הילד מהאוטו או שמישהו ירד מהאוטו ירדתי לבד ונכנסתי לתוך הבניין ובדקתי אם יש מישהו ולא היה אז קראתי לשאר החברה שיבואו עם הילד".

נציין, שעאטף הוא היחיד, המספר על כך, בהזדמנות זו. אך פרט זה משתלב היטב, הגיונית ועניינית עם יתר הפרטים בנדון; מה עוד שאין לפנינו הסבר לאמירת הדברים, לאחר שההסברים במשפט הזוטא נדחו על ידינו בהחלטה בזוטא (עמ' 379 עד 381).

סימן ד' – המבחן החיצוני

14.	אשר למבחן החיצוני – אפשר להצביע על הנקודות הבאות, המצטברות לכדי 'דבר מה' נוסף.

הניסיונות של עטאף להרחיק עצמו מקוזלי:
על מהות היחסים ביניהם, והיותם חברים קרובים כבר עמדנו בפרק על הודאותיו של קוזלי, ואנו מפנים לאמור שם.
בת/105, מיום 20.12.83, אמר עאטף שהוא מתראה עם קוזלי לעתים רחוקות, ובת/272, מיום 30.12.83, אמר, שהוא "לא חבר של אחמד קוזלי". בת/198, מיום 1.4.84, טען ש"אין לי שום קשר איתו ואני לא מבקר אותו בכלל והוא לא מבקר אותי".

בת/105, ההודעה שמסר בסמוך לאחר מעצרו, בתשובה לשאלה אודות קוזלי, אמר, שהלה ביקר אצלו, ביום הקודם אחר הצהריים (שעות אחדות לפני המעצר). 
כשנשאל שוב, בהודעה ת/198 מיום 1.1.84, מדוע ביקר אצלו קוזלי, אם אין ביניהם כל קשר, השיב ש"אין בינינו שום קשר וסתם בא לבקר".

במהלך המעצר הופגש עאטף עם קוזלי, שהתעניין מה עאטף סיפר אודותיו. עאטף מסביר לקוזלי שסיפר על הביקור שלו מפני שפחד שהמשטרה עקבה אחריו, שאם לא כן "הייתי אומר אני לא מכיר אותו" (ת/411 עמ' 24).

האמור לעיל מצביע, איפוא, על רצון להסתיר את החברות והקירבה ביניהם, ונשאלת השאלה מדוע? מדוע יסתיר אדם יחסי קרבה וחברות עם אדם אחר, שאף לו אין, לכאורה, מה להסתיר. 
תמיהה זו מתחזקת מכך שניסיון הסתרה זה נעשה מייד לאחר המעצר הראשון, כשלכאורה עאטף צריך להיות מופתע לחלוטין מן החשד שמייחסים לו; הרי באותו שלב ראשון ומיידי הוא לא יכול היה לדעת, כאדם שלא היה לו כל קשר לחטיפה ולרצח, שהקשרים עם קוזלי – יכולים להזיק לו.

15.	ואם תמצי לאמר, שהכחשת הקשרים היתה תגובה ראשונית בלבד, של הלם המעצר, הנה אפילו בעדותו לפנינו המשיך עאטף לטעון שהקשרים ביניהם היו קלושים. לא היו קשרים מיוחדים, מעולם לא ביקר אצלו בבית, לא הסתובבו יחד, ומלבד פגישות אקראיות ברחוב, "לא היה משהו מיוחד" (עמ' 4059).

לענין זה אנו חוזרים ומפנים לדברים שכתבנו בפרק על משקל הודאותיו של קוזלי.

ההכרות עם המנוח ועם משפחתו
16.	נושא זה נדון על ידינו בהחלטה במשפט הזוטא בעמ' 317 עד 319, כפי שאמרנו שם, טען עאטף החל מרגע מעצרו שאיננו מכיר את המנוח, אינו יודע עליו דבר ואינו מכיר את משפחתו (ת/105 מיום 20.12.83, ת/430 מיום 25.12.83, ת/106 מיום 26.12.83, ת/410 מיום 19.3.83).
בת/271 מיום 28.12.83, בתשובה לשאלה ישירה, השיב שלאחר החטיפה, עליה שמע, סיפר לו קאסם קרובו, שנהג לתת לבנה לאמו של הילד, אך לפני כן לא ידע דבר על הילד ועל משפחתו.

במהלך המשפט, כפי שפירטנו בעמ' 318 להחלטה הנ"ל, השתנתה גירסתו של עאטף לחלוטין. לטענתו, ראה הרבה פעמים את המנוח, מכיר את אמו, את אביו, את אחותו הקטנה, ביקר בביתם כשנזקק לטלפון, אמו כיבדה אותו בקפה ועוגה. גם משפחתו של עאטף מכירה את משפחת המנוח ואפילו העזים של משפחתו, הרגישו טוב בגינה של משפחת כץ (עמ' 1960).

אין מחלוקת ששתי הגירסאות ניתנו מרצון טוב וחופשי.

17.	כתבנו שהשינוי מבטא "הערכה מחודשת מה הגירסה שתשרת טוב יותר את האינטרסים שלו" (של עאטף), כשהוא מבסס על הטענה העובדתית של ההכרות, טענה ערכית: "אם אני הייתי רוצה לרצוח ורוצה לתכנן לרצוח מישהו את דני כץ לא הייתי רוצח" (עמ' 1960).

אחרי שאמרנו מה שאמרנו בהחלטתנו במשפט הזוטא, ניתן היה לצפות כי יעשה מאמץ של ממש להוכיח את הגירסה העכשווית, ולו גם כדי לסתור את המסקנה דלעיל, דהיינו, כי מדובר בשינוי טקטי, והערכה מהי הגירסה שתשרת טוב יותר את האינטרסים של עאטף, וכן כדי לתמוך בטענה הערכית, כי לא היה רוצח נער שהוא בן למשפחה מוכרת שגמלה לו טובות.

במהלך המשפט העיקרי לא היתה התייחסות נוספת, משמעותית, לנושא זה ולא הובאו ראיות לתמיכת הטענה החדשה.  יצויין שגם אחיו של המנוח (עת/6) לא נחקר בנושא ולא הופנתה אליו שום שאלה בנדון.

על כן, אין לנו מה להוסיף על האמור בהחלטה במשפט הזוטא, מלבד זאת שלשקר הזה, תהא אשר תהא הגירסה הנכונה, משמעות לא מבוטלת.

התאמה להודאות האחרים וידיעת פרטים
18.	הודאותיו של עאטף, כפי שפורטו לעיל, רצופות פרטים ועובדות האמורים להיות בידיעתם של מבצעי המעשה.

כך למשל: 
מקום החטיפה, שעתה, תיאור בגדי הילד, ביצוע מעשה סדום בילד, קשירת ידיו, הכאתו על הסנטר, חניקתו.
לענין החניקה יש להדגיש פרט חשוב מאוד, שבהודאה ת/135, הדגים עאטף את אופן קשירת החבל על צווארו של הילד ואופן חניקתו, על-ידי קוזלי, על-ידי משיכת "החבל חזק לצד למעלה" (עמ' 3), כשעאטף ניצב מאחורי השוטר הנדגם, שישב על כסא.

בפרק שנושאו הפתולוגיה ומנגנון המוות, אנו מתייחסים לראיות החיצוניות, האובייקטיביות, בנושא זה, ראיות התואמות לתיאורו זה של עאטף.

19.	הואיל וכבר בהחלטתנו במשפט הזוטא דחינו את הטענה שההודאות הוכתבו לעאטף על-ידי החוקרים, הרי שידיעת הפרטים נותרה ללא הסבר, כ"חיזוק רב ערך למהימנות הודאה של נאשם במעשה עבירה" (ע"פ 6251/94 בן ארי, פ"ד מט(3) 45, 89). כפי שכתבנו בפרק על משקל הודאותיו של קוזלי וכן בפרק הכללי של משקל ההודאות, ריבוי הפרטים הללו בהודאות, מקטין את החשש שידיעתו נובעת מרמזים שנרמז, אפילו בלי משים, על-ידי החוקרים (ע"פ 4769/92 האני ניג'ם, דינים-על' לט(4); תקדין-על' 94(3) 2183).
בנושא ההתאמה להודאותיהם של האחרים – ראה דיון בפרק הכללי על משקל ההודאות.

פרק ז' - משקל ההודאות - דיון כללי

סימן א' – טיעוני הצדדים

טיעוני התביעה
1.	על מרכזיותן וחשיבותן של ההודאות והשיחזורים שניתנו ונערכו, על-ידי כל אחד מהנאשמים בתיק זה, אין ולא היתה מעולם מחלוקת. אין ספק שזהו הציר שסביבו חגות כל שאר הראיות, אם כי כפי שאמרנו גם בפתיח להכרעת הדין, ההודאות אינן הראיות היחידות.

הראיות הנוספות – לא זו בלבד שהיו עונות לדרישות שהוגדרו בפסיקה, לענין ה'דבר מה', אלא אף מספקות מימד נלווה, עצמאי, בעל עומק, המצביע על כך שלא יתכן כי מדובר במי ש"התאבדו" במשטרה באמצעות הודאות שקריות.

ניהלנו בתיק זה משפט זוטא ארוך ומורכב, שבחן לפרטי פרטים כל אחת מן האמרות שהושמעו על-ידי מי מן הנאשמים, במהלך חקירתם.

בסופו של יום, לאחר שהתייחסנו לכל אחת מן הטענות והאופציות שנטענו על-ידי ההגנה באותו שלב, כנימוק לפסילתן של ההודאות, החלטתנו היתה לקבל את ההודאות.
אנו שבים ומדגישים, כי ההחלטה במשפט הזוטא, הינה חלק בלתי נפרד מהכרעת הדין, כך יש לראותה, ובלעדיה הכרעת הדין אינה שלמה.

בשלב זה של הדיון, הסוגיה העומדת על הפרק הינה משקלן של ההודאות.

בפרק המוקדש לכל נאשם ונאשם, התייחסנו למשקל הודאותיו של אותו נאשם, ככל שהדבר דרוש ואפשרי ספציפית לאותן הודאות.

עדיין, אנו רואים לנכון לייחד פרק נפרד למשקל ההודאות באופן כללי, ולו גם כדי לבחון את הנושא במבט-על, המתייחס גם לקונספציות או תיזות, כהגדרתה של הסניגוריה, לצד הטענות והאמרות הספציפיות.

להלן נציג את "שלד" טיעוניהם של שני הצדדים בנושא משקל ההודאות:

לטענת התביעה  - יש להעניק להודאות משקל מלא.
טענותיהם של הנאשמים לענין הקבילות (כאשר בגדר הקבילות יש לכלול גם את טענת "התבניתיות" או ההשראה או הטענה כי החוקרים הכתיבו דברים לנאשמים) – נבחנוה במשפט הזוטא ונדחתה.

כיוון שכך, היה על הנאשמים להסביר במהלך עדויותיהם במשפט העיקרי מדוע אמרו מה שאמרו.

לא ניתן הסבר כזה, ועל כן אין לכאורה, בסיס לגרוע ממשקל האמרות. יש בהן היגיון, תוכנן מתיישב עם הממצאים בשטח, הן משקפות דינמיקה מוכרת של הודאות הניתנות על-ידי חשודים בשלבי החקירה, לרבות ניסיון של כל נאשם לגמד את חלקו.

העובדה שהנאשמים חזרו בהם בשלבים מסוימים מהאמור בהודאות, אף בה אין כדי לפגוע במשקלן, ואף זוהי התנהגות מוכרת של חשודים במהלך חקירה ובשלביה השונים.

באשר לחוסר העקביות, השינויים והמהפכים בחלקים מסוימים מהגירסה, או אי התאמות בין הנאשמים לבין עצמם, טוענת התביעה, כי שלד הגירסה נשמר.

התביעה מנתה לפחות 14 נקודות שבהן יש עקביות והתאמה בגירסאות לכל אורך הדרך, ו-14 נקודות אלה יוצרות חוט שדרה איתן, גם אם ישנן וריאציות לגבי רכיבים בגירסאות.

טיעוני ההגנה
2.	טיעוני ההגנה בנושא זה מורכבים יותר.

אם ירדנו לסוף דעתו של עו"ד פלדמן, בטיעוניו בעל-פה בפנינו, הרי "קווי המיתאר" של טענות ההגנה הם כדלקמן:

א)  כל הודאות הנאשמים לא חשפו בפני צוות החקירה נתונים שלא היו ידועים להם לפני החקירה.
הנאשמים היו חשופים לחקירה אינטנסיבית, והעובדה שחקירתם לא הניבה פרטים חדשים צריכה היתה להדליק נורה אדומה אצל החוקרים.

אם קיימים פרטים מסוימים, כגון מקום הרצח, שבכל זאת נחשפו אך ורק במהלך החקירה מפי הנאשמים, הרי אלו פרטים שאין לגביהם אישור אחר, ממקורות אחרים, והאמור בהודאות יצר על כן מציאות הקיימת רק בתוך ההודאות ולא בשום מקום אחר.

החוקרים, כך על-פי השקפת הסניגוריה, היו משוכנעים "אינטואטיבית" באשמתם של הנאשמים, בלי שהדבר נתמך בכל מימצא.
העובדה שהחוקרים האמינו אינטואטיבית באשמתם של הנאשמים, והעובדה שהנאשמים מצויים היו בסביבת חקירה עוינת, צריכה מראש ליצור חשדנות כלפי הודאות שניתנו.

הנאשמים רצו להפסיק את החקירה, ועל כן שיקרו.
שקריהם – אינם מעידים על אשמה אלא על רצון לרצות את החוקרים, כאמור, מתוך רצון לעכב ולהפסיק את החקירה.

הנאשמים, יתכן, גם חושדים איש ברעהו, ועובדה זו, המצטרפת לסביבה "המלחיצה" גורמת להם לקחת פיסות של עובדות, אותן הם לומדים מהחוקרים, "ולארגן" אותן בכל פעם בצורה אחרת.
בהקשר זה מפנה הסניגור גם לכך שעלי, למשל, שיחזר בפעם הראשונה כאלו בוצע הרצח ברמת אדי ולא במקום "הנכון" בו בוצע הרצח;

ב)  אנשים אינם עושים דברים קיצוניים החורגים ממהלך חייהם, אלא אם כן יש להם תכלית.
כיוון שמדובר במקרה הנוכחי בביצוע מעשה סדום, בעוד הילד מעולף, או שניות לאחר מותו, יש לחפש אנשים בעלי סטיה מינית מסוג נקרופיליה, שהיו מסוגלים לבצע מעשה מפלצתי מסוג זה.
שום דבר בעברם של הנאשמים אינו מצביע על מפלצתיות מסוג זה;

ג)  הודאותיהם של הנאשמים הם למעשה ראיות תביעה, ועל כן התביעה היא שצריכה להיות "מודאגת" מכך, שהגירסאות בהודאות משתנות הלוך ושוב בלי שניתן להצביע על סיבה מדויקת לשינוי, כאשר גם הגירסה המקורית וגם המאוחרת, הן גירסאות מפלילות;

ד)  באותו הקשר טוען הסניגור, כי תיאוריית "השיטוי", קרי הטענה שהנאשמים שתלו פרטים כוזבים בתוך גירסאות אמת, אין בה היגיון, לאור העובדה, שגם כאשר "הצליחו" לכאורה, בכך,הם לא דבקו בה, ועברו לנתיב אחר של הפללה עצמית;

ה)  התביעה פועלת למעשה בשיטה של גזירת חלקים סלקטיביים מתוך הודאות מסוימות והדבקתם יחד, ורק בדרך זו נוצרת הגירסה המופיעה בכתב האישום.
התביעה צריכה להסביר מדוע בחרה לאמץ מתוך הודאה מסוימת קטע מסוים ולהגדירו כאמת תוך זניחת  שאר חלקי ההודאה;

ו)  בחינת ההיגיון בגירסה הכוללת, כפי שאומצה על-ידי התביעה החל מכתב האישום ועד סוף הדיון. טענה זו תופסת נפח לא מבוטל בטיעוני הסניגוריה, והסניגור מפנה לחלקים שונים בהשתלשלות האירועים, שאינם עומדים, לדעתו, במבחן ההיגיון.

לענין זה מפנה הסניגור במיוחד לתיאור החטיפה, כאשר לדעתו לא יתכן שהמנוח נחטף בטרמפיאדה, מקום הומה אדם. לדעתו, הראיות מצביעות על כך שהמנוח נחטף במקום אחר.
דוגמא נוספת באשר למבחן ההיגיון: מיקומו של הרצח בבית דורי.

לדעת הסניגור – בית דורי "נכנס בצליעה", כאשר הורתו ולידתו בטעות שהיתה לנאשמים, אשר סברו כי עאטף שומר בבית דורי (משום שהנאשמים שתו שם קפה ביחד וראו את עאטף).

בדיעבד, כאשר הסתבר שעאטף אינו שומר שם, כל ההיגיון מאחורי בחירתו של בית דורי כמקום הרצח נעלם, ובית דורי היה "כשר" לביצוע הרצח כמו כל בית אחר.

בבית דורי היה שומר אחר (לא עאטף), בשם מחמוד קוזלי. הנאשמים לא יכלו לדעת מראש מתי יצא להסתובב (דהיינו, יעזוב את בית דורי), ואז "לתזמן" את הרצח.

השומר מחמוד קוזלי גם לא ראה סימנים חיצוניים לביצוע הרצח כאשר חזר.

לדעת הסניגור: בית דורי וקיומו של מחמוד קוזלי, הן הראיות החיצוניות המשמעותיות ביותר המפריכות את גירסת התביעה;

ז)  "ההודאה הפותחת" בתיק זה הינה הודאתו של עלי, המספר על שיחת התכנון על-יד המקרר בסופר.
בגירסה באשר לשיחה זו ישנם שינויים רבים, מיקומה משתנה מפעם לפעם.
אין לשיחת התכנון אישור חיצוני, ולדעת הסניגור היא נולדה בגירסה של עלי, משום שיכולת העמידה של עלי מול חקירה היתה חלשה, והוא נקט בדרך של מסירת גירסה שמטילה את האשמה על אחרים, על מנת להוריד מעל עצמו את לחץ החקירה.

העובדה שעלי נוקב בשמות שונים של נאשמים, כמי שהשתתפו באותה שיחה, לדעת הסניגור, מצביעה על כך שכל הסיפור נולד כתוצאה מדינמיקה של חקירה ולא מעבר לכך.

כראיה, מפנה הסניגור לשיחה המוקלטת בין עלי לעיסא, שבה מביע עלי חשדות כלפי סמיר.  אם אכן שותף עלי לרצח – אין היגיון שיחשוד בסמיר.

ראיה נוספת לכך, שעלי בודה את הדברים, מצויה בהודאתו לבשן, שהיא הודאה מבולבלת, שפרטיה (המנוח נדקר בסכין) בעליל אינם נכונים. יש, לדעת הסניגור, בהודאה זו כדי להצביע על כך שההודאות הן פרי מצוקה ולא יותר (בוודאי לא רצון לשטות בחוקרים).

הסניגור ממשיך ומפנה לפרטים בהודאותיו של עלי, כגון: העובדה שבשלב הראשון השמיט את קיומו של עאטף, וכגון: העובדה שייחס לסמיר את לקיחת השעון של המנוח - כל אלה יחד מצביעים על רצונו של עלי "להעצים את הודאותיו" באמצעות תימוכין מן המציאות, אשר מתבררים כלא נכונים.

עוד מפנה הסניגור לכך, שעלי התוודה מלכתחילה כי הוא היה שותף להובלת הגופה למערה מיד לאחר הרצח, כאשר בפועל מסתבר, שיש לו אליבי (אירוסי אחיו) באשר ליום ו', ה-9.12.83, היום שבו הועברה הגופה למערה.
דוגמא נוספת עליה מצביע הסניגור, היא פרשת ג'דען, והתמליל המוקלט של שיחתו עם עלי, כאשר גם כאן, אין היגיון, לדעתו,  בפרטים אותם מעלים עלי מלכתחילה;

ח)  ככלל טוען הסניגור, כי העובדה שעלי, כמו גם נאשמים אחרים, מסר הודאה מפורטת לפרטי פרטים ואחר כך חזר בו, צריכה להדליק נורה אדומה, במיוחד כך, כאשר הוא חוזר בו כאשר הוא נשאל על פרטים מסוימים ואינו יכול לתת תשובה;

ט)  באשר לשיחזורים טוען הסניגור, שהם מצביעים על יכולתם של הנאשמים ליישם הודאה וורבלית על מציאות בשטח, בלי שום קשר לאמת.

כך למשל, עלי, המשחזר גם ברח' אבא חושי וגם בבית דורי. עלי מצביע בשני המקומות על ערמת חול כחלק מתפאורת הרצח.
קיומה של ערימת החול התקבע, כנראה, במוחו של עלי, משום שכך סברו החוקרים, בשל מציאותם של חומרים זרחניים על גופו של המנוח,  ודרכם עבר הנושא לעלי;

י)  וריאציה נוספת לתיזת "הגזירה וההדבקה" של התביעה (אשר יוצרת, לדעת הסניגור, את הגירסה הסופית הנטענת בכתב האישום): היידע מגיע תמיד מהחוקרים לנחקרים ולא להפך.
לא יתכן, כך לטענת הסניגור, שחמישה נאשמים יצליחו לשטות בחוקרים ולא לספר את הגירסה האמיתית הידועה להם, כאשר הם אינם יודעים מה ידוע לחוקרים;

יא)  היה כירסום של ממש בזכות השתיקה של הנאשמים.  
הנאשמים חזרו וטענו כי הם חפים מפשע, ובכל זאת חקרו אותם ושוב ושוב.  
ושוב, גם בהקשר זה חוזר הסניגור לפרשת ג'דען, המהווה "הודאת מתאבד" ונותנת ביטוי לרמיסת זכויותיהם של הנאשמים ואי יכולתם לעמוד מול החוקרים.
עוד מזכיר הסניגור בהקשר זה, את התרשמותו של החוקר שמשון נוי מסמיר, ותחושתו כי סמיר לא ביצע את המיוחס לו;

יב)  כסיכום טוען הסניגור, כי כתב האישום והגירסה המצויה בו, באשר להשתלשלות האירועים, היא "מודולרית", שכן בהעדר ראיית תמיכה אפשר להוציא ולהכניס פרטים כרצון התביעה. "החורים" שנשארו בעובדות, והעדר תשובות לחורים אלה, לא מאפשרים להגיע להחלטה בדבר הוכחת האשמה מעבר לספק סביר.

על טיעוני ההגנה
3.	הארכנו בפירוט טענותיו של הסניגור בנושא זה, משום שזהו למעשה הפרק המרכזי של טיעוני הסניגוריה.

הסניגוריה לא טענה כי אין בתיק זה 'דבר מה' המצטרף להודאות הנאשמים, ונראה כי גם הסניגורים סבורים שאם ינתן משקל להודאות – כי אז עמדה התביעה בנטל המוטל עליה.

להלן נתייחס לטענות שפורטו לעיל, במידת הצורך. 
אולם אי אפשר ללא מילות פתיחה, באשר לנקודת המשען הארכימדית, האמורה לשאת את כל מבנה הסניגוריה; ובגדר אותן מילות פתיחה נאמר, כי הבעיה בתיזה של הסניגוריה, על כל הסתעפויותיה, היא העדרה של נקודת פתיחה.
בכל מה שאמר הסניגור, אין כדי להסביר כיצד החלה הגירסה להיווצר, איך נתקבעו מרכיביה העיקריים, איך נוצר שלד הגירסה,ודוק: לא יכול להיות ספק בכך שקיים שלד לגירסה. 
לא מקובלת עלינו טענתו של עו"ד פלדמן לענין זה, כי הגירסה מודולרית, בוודאי לא לענין פרקיה העיקריים, דהיינו:
מבצעי המעשה; מפגש התכנון; החטיפה; הכנסתו של המנוח לרכב של סמיר; הבאתו למקום אחר; חניקה; הנחתת מכות בגופו; מעשה סדום; העברת הגופה ממקום הביצוע למקום אחר; השארת הגופה במערה.

בגדר מסגרת, פרקים היוצרים יחד את השלד, אלה בודאי פרקים משמעותיים, מוגדרים ומסויימים.

הפרקים הללו מצויים בגירסאות כל הנאשמים, למן הרגע שהחלו להתוודות, והשינויים שחלו בפרטים בפרק זה או אחר, אינם מטשטשים את עצם קיומו של אותו פרק.

יתרה מזו: לא רק הפרקים קיימים – אלא גם מספר לא מבוטל של פרטים בתוך הפרקים, משותפים לכל הנאשמים.

רק לשם הדגמה: 
סמיר - תמיד שימש כנהג בחטיפה.
אחמד – תמיד, בכל הגירסאות, ישב ליד סמיר הנהג והשתלט על הילד במהלך הנסיעה, בין היתר, על-ידי סתימת פיו, וכן, אחמד – תמיד היה המבצע הראשון של מעשה הסדום (למעט בגירסתו).
בכל הגירסאות היה מי שמשך בשערו של המנוח דרך חלון הטנדר (כאשר הגירסה השלטת היא שהיה זה עאטף).
דוגמא נוספת, משמעותית, היא תיאור הנאשמים כולם את הנסיעה עובר לחטיפתו של הילד. כולם מספרים שסמיר נסע עד סוף הרחוב ושם הסתובב חזרה ואז עצרו ליד הילד (אחמד קוזלי בת/303 עמ' 2; סמיר בת/151 עמ' 1, בת/307 עמ' 2, בת/363 עמ' 3; פתחי בת/197 עמ' 3; עלי בת/318 עמ'  4; עאטף בת/135 עמ' 2). זהו פרט שולי, טריוויאלי, איננו מתבקש מאליו לגבי החטיפה והרצח – עד שאין להעלות על הדעת שהחוקרים היו מעוניינים בו, מראש או בדיעבד, ולא מתקבל על הדעת ששימש נושא ל"השראה" או לתבניתיות הגירסאות. 
הפרט הזה מצביע, לדעתנו, על אותנטיות ההודאות. 
כל זאת, בגדר דוגמאות בלבד.

עמדנו על הדברים כאשר סקרנו את ההודאות כל אחד מן הנאשמים, אולם נראה כי אין מנוס מחזרה על חלקם.

איך התחילה העלילה להירקם, או איך התחילה להתגבש האשמה של הנאשמים?
איך, למשל, נוצר סיפור התכנון ליד המקרר בסופר, נתון המופיע אצל כל הנאשמים, גם אם יש וריאציות באשר למשתתפים בשיחה (כאשר מלכתחילה, כל נאשם מעמיד עצמו בצד כשומע, המספר על האחרים).

שום דבר בנתונים האובייקטיביים, הידועים לחוקרים (ללא דברי הנאשמים), אינו מרמז אפילו על סיפור התכנון ליד המקרר. אין צורך לומר, כי הרצח יכול היה להתבצע גם ללא שיחת תכנון, בודאי לא שיחה על-יד המקרר. בשלב זה אין לחוקרים חשדות מגובשים נגד חמשת הנאשמים דווקא (אנו מזכירים כי אחמד ועטאף נעצרו בשלב מאוחר בהרבה, ב-19.3.84).
במילים אחרות, שיחת התכנון – צריכה היתה להיות פרי תכנון של החוקרים או מי מהם.  איך נעשה הדבר?

נראה כי גם הסניגור חש בצורך להתחיל בנקודה כלשהי ולהסביר כיצד החלה הלולאה להיסגר סביב הנאשמים, ודווקא סביבם (כאשר נחקרו ונעצרו בפרשיה זו אנשים רבים נוספים); שעל כן הוא מציע לנו את התיזה לפיה החוקרים משוכנעים באשמתם של הנאשמים, ומכאן ואילך הם מפעילים עליהם לחץ, במודע או שלא במודע, כדי שיודו.

החוקרים, כך לדעת עו"ד פלדמן, אינם חבר מרעים, שחברו יחד נגד הנאשמים, אולם מתוך שהאמינו אינטואטיבית כי הנאשמים אכן אשמים, נוצרה התבניתיות, וההשראה ההדדית, כאשר החוקרים מוליכים למעשה את הנחקרים, לפי הידוע להם.

על ענין תיזת ההשראה כבר עמדנו באריכות במשפט הזוטא.
מכל מקום: לא שמענו בדברי הסניגור כל תשובה לשאלה – מדוע משוכנעים החוקרים אינטואטיבית באשמתם של הנאשמים?
מדוע לא היו משוכנעים בגל המעצר הראשון? מדוע דווקא הנאשמים האלה מבין כל העצורים האחרים בפרשה?

לא היינו נדרשים לשאלה זו, משום שהתרשמות של חוקרים (והדבר נכון לגבי התרשמותו של שמעון נוי בדבר אי מעורבותו של סמיר, כמו גם התרשמות החוקרים האחרים בדבר אשמתם של הנאשמים), אינה רלוונטית.

במ"ח 6148/95 עזריה נ' מ"י, פ"ד נא(2) 334, נאמר בנושא זה: 
"דינים וחשבונות אלה משקפים את ההערכה של שני הקצינים באשר לעובדות הקשורות בפרשה. הערכה זו אינה עדות קבילה בבית-המשפט. דעתו של פקד קורבולי כי המבקש אינו רוצחו של המנוח אינה מעלה ואינה מורידה. אין היא קבילה, ומשקלה בעיניי הוא אפסי" (עמ' 358).

הדברים ברורים וחד משמעיים, ולכן כאמור, לכאורה, לא היה מקום להתייחס לטענה בדבר השכנוע האינטואטיבי של החוקרים (שהוא, למעשה, מונח מקביל להתרשמות).

אם בכל זאת אנו מתייחסים לטענה זו, הרי זה משום שכאמור, זו נקודת הפתיחה של הסניגור.
ושבנו לנקודת ההתחלה: כיצד מסביר אפילו שכנוע אינטואטיבי, שמקורו עלוּם, את היווצרות סיפור התכנון על-יד המקרר?
עדיין, בהנחה שעלי (הראשון שהחל בהתוודות), לא אמר זאת מיוזמתו, צריכה להיות החלטה מודעת של צוות החקירה כי זה התסריט הרצוי להם: שיחת תכנון שממנה מתחילה הפרשה לצאת לדרך.

אנו מפנים לענין זה לדברים שאמרנו בהחלטתנו במשפט הזוטא, בדבר מבנהו של צוות החוקרים, חוסר ההומוגניות שלו, התקבצותו ממרחבים שונים וכו' (ראה עמ' 28 ואילך להחלטה הנ"ל).

איך בדיוק נעשה הדבר?
ומה בדבר החשש, כי ימצא ולו צדיק אחד בסדום, הכוונה לחוקר הגון אחד, שלא יסכים לפעול בדרך של "השתלת" התסריט לפיו של הנחקר?

ניתן להעלות עוד ועוד שאלות בעלות אותו אופי, אולם איננו רואים לכך מקום.

כל כוונתנו היתה להצביע על כך, כי הטיעון הבסיסי של הסניגוריה, שבעצם בא לתת מענה לעצם קיומן של ההודאות לוקה בשניים:

א) אין בפי הסניגור הסבר מדוע הגיעו החוקרים לאותו שכנוע אינטואטיבי באשמתם של הנאשמים, כאשר הטענה היא, כי אין לשכנוע זה כל בסיס של עובדות בשטח. למעשה, הבסיס היחיד לשכנוע אינטואטיבי זה יכול להיות ערימת הזבל המצביעה על סמיר, אולם אין בה שום הסבר לגבי שאר הנאשמים, מלבד עבודתם המשותפת בסופר דניה, שגם היא אינדיקציה לא שלמה, שכן עאטף אינו שותף לה.

שלא לדבר על כך, שטענה בדבר שכנוע אינטואטיבי עומדת בסתירה מוחלטת לקו הטיעון הדומיננטי של הנאשמים במשפט הזוטא, קו טיעון שאמר: החוקרים ידעו כי אנו חפים מפשע ובדו את ההודאות, או הכריחו אותנו לומר דברים שידעו כי הם שקריים, שהרי הם הכתיבו לנו את ההודאות;

ב) גם בהנחה שהיה שכנוע אינטואטיבי, צריך להיות מודוס של פעולה שמסביר את היווצרות הגירסה המפורטת, שהיא, כפי שנאמר, בעלת שלד ברור ועקבי, וגם מספר לא מועט של פרטים שנשמרו ולא השתנו לאורך כל הדרך.

אותו מודוס של פעולה, צריך להסביר גם כיצד התחיל הסיפור להיווצר, וגם כיצד מצא אותו שלד של הגירסה את דרכו לכל הודאות הנאשמים.

טענה אמורפית בדבר שכנועם של החוקרים, אינה יכולה להוות תחליף להסבר של ממש בנושא זה.
ההסבר במקרה זה – מוטל דווקא על הסניגוריה, שהרי התביעה טוענת כי החוקרים רשמו בדיוק מה שנאמר להם מפי הנאשמים, ולא עמד מאחורי הרישום כל מניע נסתר, שכנוע פנימי אינטואטיבי וכיו"ב.

סימן ב' – על מעמדה של ההודאה

ההודאה – "מלכת הראיות" או ראיה חשודה?
4.	ההסבר היחיד של הנאשמים מצוי היה בטענותיהם במשפט הזוטא.  
אלא, שטענות אלו, כידוע, נדחו על ידינו.

הקביעה, כי ההודאות ניתנו מרצון טוב וחופשי, היא, בפני עצמה, מטילה על הנאשמים נטל מסוים, לפחות להסביר מדוע אמרו מה שאמרו.
זו עליית שלב במשפט. אחרי הקביעה הנ"ל, לא יכולים הנאשמים לשוב לאמירות, כי אלימות היא המפתח להבנת ההודאות.

עדויותיהם של הנאשמים במשפט העיקרי, לא סיפקה את התשובה לשאלה זו.
גם סיכומי הסניגוריה, כפי שהוסבר לעיל, לא סיפקו תשובה לשאלה, מדוע אמרו הנאשמים מה שאמרו.

בע"פ 4769/92 ניג'ם נ' מ"י (דינים-עליון, לט(4) (להלן: ענין ניג'ם)) , נאמר מפי כב' השופט א' גולדברג, כדלקמן: 
"אך מובן הוא כי אין על התביעה, ואף אין ביכולתה, להוכיח דברים שהיו בלבו של הנאשם בעת שמסר את הודייתו. על נאשם המבקש להתכחש לאמיתות הודייתו להתכבד ולהעיד כי הודייתו היתה 'הודיית התאבדות', ואף להביא ראיות, אם ישנן, כאלה כדי שיתמכו בגירסתו. זאת לא משום שעליו הנטל להוכיח כי הודייתו הודיית שוא, אלא כדי להעלות לפחות ספק במסקנה, ההופכת, בהעדר ראיה לסתור, לחלוטה, כי ההודייה שעמדה בשני המבחנים עליהם עמדנו לעיל, היא הודיית אמת.
בענייננו לא נתן המערער הסבר כלשהו להודייתו שבכתב בביצוע הרצח, ולכך שחזר והודה בעת ששיחזר את מעשה הרצח. טענותיו נגעו כנגד קבילות ההודאות, ואלו נידחו כאמור. מכאן שאין בידינו לבחון את אמיתות ההודאות אלא על פי שני המבחנים, הפנימי והחיצוני" (עמ' 5-6).

דברים שנאמרו באותו ענין, יפים במדויק לענייננו.

אף אחד מהנאשמים למעשה לא הצביע על הסבר של ממש.

תשובותיהם של הנאשמים, כאשר שבו ונשאלו למה אמרו דבר זה או אחר, נעו בין אמירה כי החוקרים אמרו להם לומר זאת (ראה למשל עמ' 1504 בעדותו של עלי, כאשר הוא נשאל איך עלה סיפור התכנון: " היו אומרים לי, תגיד שאתה וסמיר...!"); לבין אמירה כי הם המציאו זאת, ולבין שילוב של השניים.
אין שום התמדה ושיטתיות באשר למה שנאמר על-ידי החוקרים, ובין מה שהמציאו.
אף אחד מההסברים הנ"ל אינו יכול להתקבל ואינו מסייע לנאשמים.

בהחלטתנו במשפט הזוטא קבענו, כי אין ממש בטענה כי החוקרים הכתיבו את הדברים.
בהעדר אלימות – אין באמירה מסוג זה תשובה לשאלה, מדוע הסכים מי מהנאשמים לומר את הדברים, אפילו אמרו לו זאת החוקרים.

באשר  לטענה, כי הנאשמים "המציאו" את האמור בהודיות, הרי בגדר המצאה – כמות הפרטים התואמים למציאות, היא בהחלט מרשימה, ומצביעה למעשה על כך שלא יתכן שמדובר בהמצאה.

הסבר מסוג אחר מצוי בדבריו של פתחי, לא בעדותו בפנינו, כי אם ב ת/43 (שיחות מוקלטות בין פתחי לבין סמיר במהלך חקירת השב"כ), ובהם אומר פתחי "לו לא הייתם אתם מודים בהתחלה הייתי מחזיק מעמד".

זהו הסבר שיש בו יותר ממש, ויש בו גם היגיון. דינמיקה שבה מודה חשוד, לאחר שהוא יודע והבין כי אחרים, המעורבים במעשה, הודו והפלילו אותו – היא דינמיקה מקובלת ומובנת. זוהי למעשה הודיה בנכונות העובדות, המסבירה מדוע הסכים האומר להתוודות.

אלא שזה כמובן אינו הקו שבו הלכו הנאשמים בפנינו. לא זו טענתם, שעל כן אנו חוזרים לשאלת קיומו של הסבר, ובהעדרו – למשמעות שיש לכך, כמצוטט מפיו של כב' השופט גולדברג בענין ניג'ם הנ"ל.

בדנ"פ 4342/97, 4530 מ"י נ' אל עביד; אל עביד נ' מ"י (פ"ד נא(1) 736, 833 (להלן: ענין אל עביד)), נאמר מפי כב' השופט חשין: 
"'מלכת הראיות' - כך כונתה לעתים הודאתו של נאשם בחקירת משטרה. וגם אם לא מלכה-על-כס היא, 'נסיכת ראיות' היא, מאותן ראיות ראשונות במלכות. מי כמונו, היושבים לדין יום-יום, יודעים זאת. … ברגיל, אין אדם משים עצמו רשע; קְרָא: אין אדם מודה כי עבר עבירה פלונית אלא אם עבר אותה עבירה. חוכמת-הלב לימדה אותנו, שאין אדם עושה עצמו רשע במקום שהוא צדיק. בייחוד אמורים הדברים בחמורות שבעבירות, באותן עבירות השולחות אדם לשנים ארוכות אל בית האסירים. אין זו הנחה משפטית. אין זו חזקה חלוטה. הנחה של שכל-ישר היא, הנחה המייסדת עצמה על טבע האדם".

בסיכומיו אומר עו"ד פלדמן, בהתייחס לציטוט דלעיל:
"... זו הנחה מוטעית, אפילו אם היא מצוטטת לכאורה מפי כב' השופט חשין בפרשת אל-עביד, זו הנחה החותרת מתחת לאושיות המשפט הפלילי, ומי שמאמין בה לא יורה על משפט חוזר, לא יתקן עיוות דין. ... היא מנוגדת לראיות שהצטברו במערכות משפט רבות על הודאות שווא והאופן בו הן מובילות לעיוות דין, מנוגדת לדברי ועדת גולדברג כי אין עוד ההודאה זכאית למעמד של 'מלכת הראיות', ויש לבחנה בזהירות ואף בחשש ובחשד..." (עמ' 180 לסיכומים בכתב – ההדגשה לא במקור).

כיוון שהסניגור הזכיר בהקשר זה את דו"ח ועדת גולדברג, נעיר כי פסק הדין בענין ניג'ם שצוטט על ידינו לעיל, נזכר וצוטט בדו"ח ועדת גולדברג. 

כפי שעולה מרוח הדברים בדו"ח הוועדה, לא הסתייגו חברי הוועדה מדרך בחינתה של הודיית נאשם, כפי שהותוותה בענין ניג'ם, דהיינו, כי משנדחו טענותיו של נאשם לענין קבילות הודאותיו, עליו הנטל לטעון ואף להביא ראיות כי הודאתו היתה הודאת התאבדות.

המלצת הוועדה, המסתמכת, בין היתר, על האמור באותו פסק דין, היתה לעגן בחוק את הדרישה לתוספת ראייתית, קרי אותו ‘דבר מה’ נוסף הנדרש (ראה ההצעה בעמ' 22).

היה גם מי מחברי הוועדה, שהציע לדרג את התוספת הראייתית הנדרשת, אשר תנוע בין סיוע לבין ראיה נוספת אחרת. 
אולם, אין בדו"ח הוועדה כל הסתייגות מהאמור בפסק הדין, כי בהעדר ראיה אחרת, הופכת ההנחה כי ההודיה היא הודית אמת למסקנה חלוטה, ויש לתת להודיות משקל מלא -  לאחר שייבחנו במבחן הפנימי והחיצוני.

ביחס למילים המודגשות, בציטטה מדברי הסניגור, איננו יכולים להימנע מן ההערה הבאה:  איננו סבורים כי תפקידנו הוא לנסות ולעמוד על השקפתו ואמונתו של "מי שהורה על משפט חוזר" בנושא מעמדה של ההודיה.

תפקידנו הוא לבחון את משקלן של ההודאות, על-פי מכלול הראיות שבפנינו, ובגדר מכלול הראיות, העדרו של הסבר למסירתן הוא נדבך מרכזי וחשוב.

ורק כדי לא להותיר עמימות בנושא זה, נביא את דבריו (השקפתו) של כב' הנשיא ברק (מי שהורה על משפט חוזר), בענין אל עביד כדלקמן:
"...שותף אני להערותיו של חברי השופט אור, וכמו כן להערותיהם של חבריי השופטים חשין, מצא ושטרסברג-כהן, ולפיהן אין בידינו לקבל את הגישה המוצעת על-ידי השופטת דורנר לענין מעמדה הראייתי של הודאת נאשם. גם אני, כחברתי, סבור כי נודעת חשיבות לשאלת כשרותו הנפשית של נחקר, לנסיבות מתן ההודאה ולתוכנה והגיונה הפנימי של ההודאה.
....
אין בידי לקבל את ההנחה המגולמת בגישתה של חברתי, ולפיה הודאה, היא – בהגדרה – מעשה ש'אינו רציונלי'.
....
ההודאה הינה ראיה בעלת חשיבות רבה. פעמים, רק הנאשם-המודה, הוא שיכול לספק גירסה קוהרנטית ומפורטת על השתלשלות האירועים" (שם, בעמ' 865).

אין לנו אלא להיתלות באילן גבוה ולומר כי הדברים שצוטטו לעיל – והגישה המובעת בהם, מקובלים עלינו לחלוטין, שלא לומר אף מחייבים, בהיותם הלכה מחייבת.

החלק האחרון בציטטה, כי "פעמים, רק הנאשם-המודה הוא שיכול לספק גירסה קוהרנטית ומפורטת על השתלשלות הדברים", כאילו נכתבה בתיק שבפנינו.
רק הנאשמים הם שיכולים לספק גירסה קוהרנטית על מה שהתרחש, והם אכן עשו זאת, גם אם לא על דרך של "וידוי" שלם, אלא בהיסוסים, בהתלבטויות, בהתקדמות ונסיגות, ובשקרים ואי דיוקים לא מעטים.

5.	לאחר השלמת הסיכומים בתיק זה, הגישה לנו הסניגוריה חוברת המכילה חומר רב, בעיקר מארה"ב, בנושא הודיות שוא, מחקרים שנעשו בנושא זה, פסקי דין וכו'.

בפתיח לחוברת, מפנה הסניגור בהרחבה לדעת המיעוט של כב' השופטת דורנר, בענין אל עביד, כדלקמן:
"הודאת נאשם היא ראיה חשודה, וזאת אף אם ניתנה שלא בעקבות לחץ חיצוני אשר הופעל על הנאשם ... מתן הודאה הוא במקרים רבים פעולה בלתי רציונלית, ונקיטת צעד לא רציונלי של עצם מסירת הודאה, מעוררת חשד באמיתות ההודאה. חשד זה אינו תיאורטי גרידא, אלא הוא הוכח לא אחת בניסיון  האנושי ".
ובהמשך:
"מחקרים הראו כי לעתים עלולים תנאי המעצר והחקירה, בהצטרפם למאפייניו האישיים של הנאשם, להובילו למצב שבו הוא יאבד יכולת לעמוד על האמת. במצב זה עלול הנחקר למסור לחוקריו  גירסה שלפי סברתו היא המבוקשת    על-ידיהם. זאת, אף שנחקר כזה מודע לכך שהגירסה שהוא מוסר אינה נכונה. כך, למשל, עשוי להימצא נחקר במצב שבו, בשל הלחץ המופעל עליו, הוא יהיה מוכן למסור כל גירסה, ובלבד שמעצרו וחקירתו יסתיימו ולו באופן זמני. לעתים אף עשוי הנחקר להיתפס לשיקולי 'כדאיות' מוטעים, כגון המחשבה כי יודה בחקירה ומאוחר יותר, במשפט, יוכיח את חפותו או כי יודה בעבירה קלה מזו המיוחסת לו, ובכך יפטור עצמו מן האשמה העיקרית. דוגמות נוספות הן מקרים שבהם נחקרים חוששים מהפעלת אלימות או לחץ אחר בהמשך החקירה ומבקשים להקדים תרופה למכה באמצעות מסירת ההודאה, וכן נחקרים המבקשים למצוא חן בעיני חוקריהם. תופעה זו מוצאת ביטוי חזק בקרב נחקרים מפגרים, בשל היותם בעלי תפקוד שכלי לקוי וסובלים מקשיי התמודדות עם נסיבות לוחצות" (שם, בעמ' 837).

עוד מפנה הסניגור בהקשר זה, לדבריו של כב' השופט גולדברג בענין אל עביד (אף הוא בדעת מיעוט), כדלקמן:
"הודאת נאשם שניתנה מחוץ לכותלי בית-המשפט ... אינה חזות הכול ... איני מוכן לקבל את הגישה כי הודאה כזאת היא 'מלכת הראיות' ... לשיטתי, הודאה אינה חזקה יותר ואינה חזקה פחות מכל ראיה אחרת" (שם, בעמ' 872-873).

מקור נוסף אליו מפנה הסניגור, הוא פסק הדין מארה"ב (1961) 568 S. U367Culombe v. Connecticut   (נספח 11 בחוברת, ועמ' 3 בהקדמה). (להלן: ענין Culombe).
 
על סמך האמור בכל המקורות הנ"ל (ומקורות נוספים) מבקש הסניגור, כי נגיע למסקנה: "כי אין בין חקירה בתנאי מעצר לרצון חופשי ולא כלום"; וכן, כי "האמירה שאנשים אינם מודים בדרך כלל בעבירות שלא ביצעו היא אמירה אנכרוניסטית שהתנפצה לנוכח המקרים המתרבים של השאות (צ"ל האשמות) שוא ועיוות דין על בסיס הודאות כוזבות" (עמ' 3 הנ"ל).

6.	גישתו של הסניגור, כפי שהיא באה לידי ביטוי בדברים שצוטטו לעיל – אינה מקובלת עלינו.
נראה לנו, כי הגישה הנכונה אינה באחד מהקצוות של התייחסות להודיה, לא כ"מלכת הראיות" ולא כראיה חשודה מראש, מעצם טיבה, אלא במרכז. המרכז, לשיטתנו, מצוי בדברים שצוטטו לעיל מפי כב' הנשיא ברק, כי "ההודאה הינה ראיה בעלת חשיבות רבה".

גם השופט גולדברג (שאף הוא היה בדעת מיעוט בענין אל-עביד), לא קיבל את גישתה של השופטת דורנר, אלא סבר ש"הודיה אינה חזקה יותר ואינה חזקה פחות מכל ראיה אחרת". זו גישה מאוזנת הקרובה יותר לגישתו של הנשיא ברק.

בין ראיה ככל הראיות, לבין "ראיה חשודה" רב המרחק, ולא שוכנענו כי יש מקום לעבור מרחק זה, לא בהיבט הערכי הכללי, לא כמדיניות משפטית ראויה ורצויה, ולא בהתייחס לעובדות הספציפיות בתיק זה.

נתחיל ונאמר, כי חרף הסתייגותו של הסניגור מדבריו של כב' השופט חשין בענין אל-עביד, וחרף קביעתו כי ההנחה הגלומה בדבריו של כב' השופט חשין "[ה]חותרת מתחת לאושיות המשפט הפלילי" (עמ' 180 לסיכומים), איננו סבורים כי יש להתעלם מדברים אלה, ואיננו מסכימים שמדובר "באמירה אנכרוניסטית שהתנפצה...".

אדם קרוב אצל עצמו, והאינסטינקט הבסיסי, הקיומי, של כל אדם הוא לדאוג לעצמו כמיטב יכולתו.
הודיה, בעבירה שלא ביצע, ובמיוחד כאשר מדובר "בחמורות שבעבירות השולחות אדם לשנים ארוכות אל בית האסירים", היא אכן פעולה המנוגדת לאינסטינקט הבסיסי הנ"ל, שעל כן דבריו של כב' השופט חשין, כי ההנחה שאין אדם משים עצמו רשע, היא הנחה המבוססת על טבע האדם – יש להם על מה לסמוך.

אנו מצטרפים לחלוטין לכל התמיהות המועלות על-ידי השופט חשין, בדרך לקבלת הגישה האומרת כי הודיה היא ראיה חשודה מעצם טיבה וברייתה. השופט חשין שואל בהקשר זה, כך: 
"עדים המעידים - במשטרה או בבית-המשפט - על מה שראו ועל מה ששמעו,  אין חוט של חשד נמתח על עדותם? מסמכים המוגשים כראיות למשטרה או לבית-המשפט, אין הם חשודים שאינם מעידים אמת? רק הודאת נאשם מחוץ לכותלי בית-המשפט, רק היא חשודה באי-אמת. האומנם כך? ומדוע לא נחשוד בהודאת נאשם נוכח בבית-המשפט? בבחינת המערכת הנפשית של אדם, האומנם כה רב המרחק בין הודאה מחוץ לכותלי בית-המשפט לבין הודאה            בבית-המשפט? ואם רב הוא החשש, מדוע לא נפסול הודאות במשטרה מכול וכול?" (שם, בעמ' 834).

אכן כך, קבלת הגישה ומיצויה עד למקסימום, צריך להביא למסקנה כי יש לפסול לחלוטין הודיות, אולי לאסור על קבלתן; וכי מה הטעם להציף את תיק בית המשפט בראיות חשודות מראש?

הסניגור הפנה אותנו בענין זה לגישה "הפרגמטית מציאותית" שאימצו שופטי ארה"ב ביחס להודיות, גישה שבאה, לדעתו, לידי ביטוי בפרשת Culombe שהוזכרה לעיל, מפי כב' השופט פרנקפורטר.

כיוון שכך – לא יהא זה מיותר לצטט את דבריו של כב' השופט פרנקפורטר, כדלקמן:

“However, a confession made by a person in custody is not always the result of an overborne will. The police may be midwife to a declaration naturally born of remorse, or relief, or desperation, or calculation. If that is so, if the 'suction process' has not been at the prisoner and drained his capacity for freedom of choice, does not the awful responsibility of the police for maintaining the peaceful order of society justify the means which they have employed? It will not do to forget, as Sir Patrick (now Lord Justice) Devlin has put it, that 'The least criticism of police methods of interrogation deserves to be most carefully weighed because the evidence which such interrogation produces is often decisive; the high degree of proof which the English law requires – proof beyond reasonable doubt – often could not be achieved by the prosecution without the assistance of the accused’s own statement'”.

קבלת הגישה, כי הודיה היא ראיה חשודה, מתעלמת לחלוטין מהאפשרות כי החקירה המשטרתית יכולה להיות "'המילדת בלידה טבעית' של הודיה שניתנה כתוצאה מחרטה, הקלה, יאוש או חישובי תועלת" (כאמור בדבריו של לורד פרנקפורטר בתרגום חופשי).

הניסיון האנושי מראה, כי אכן במרבית המקרים זו הסיבה להתוודות, כיוון שקביעתנו במשפט הזוטא היתה כי רצונם החופשי (במובן המשפטי) של הנאשמים לא נשלל, ועמד בפניהם חופש הבחירה בין קוי התנהגות חלופיים, קרי, בין התוודות להכחשה, הרי המסקנה היא, כי אכן מדובר בהודיה שניתנה מתוך אחד הנימוקים שפורטו לעיל על-ידי השופט פרנקפורטר.

אנו רואים לנכון להעיר בהקשר זה הערה נוספת:
אין מקום לפרט את כל גלגולי החקירה בענין Culombe  עד לגביית ההודיה. די לנו אם נאמר, כי לא מצאנו כל דמיון בין התנהגות החוקרים שם והתחבולות שנקטו בהם, לבין הממצאים שנקבעו על ידינו באשר להתנהגות החוקרים כאן.

די אם נזכיר, לשם הדגמה בלבד, כי קולומב נחקר בפרשה אחרת, שחומרתה קטנה יותר, על אף שנחשד בשוד שבו נרצחו שני אנשים. הוא נחקר ללא הפסקה, קהל רב ועוין התאסף ליד תחנת המשטרה אליה הובא. הוא מוקם במכלאת אסירים שהיתה כלוב בפינת החדר, כאשר קהל רב מקיף אותו, הובאה אליו בתו החולה בת ה-13 כדי שתספר על שיחתו עם שותפו, החוקרים חקרו אותו ואת שותפו לסירוגין. עם כל אחד מהם נשארו עד שקיבלו ממנו אינפורמציה שניתן לבודקה עם האחר, לא נשמרה כל זכות שלו ליצוג, ופרטים רבים נוספים.

בסופו של דבר, קביעתו הפוזיטיבית של בית המשפט היתה, כי רצונו של קולומב נשבר, וזאת בניגוד גמור לממצאנו בתיק זה.

השאלה שנדונה בפני בית המשפט שם היתה, אם שגה בית משפט קמא בכך שקיבל את ההודיה, ועל כך החליט בית המשפט בערכאת הערעור בחיוב, באומרו כי נשללו מקולומב זכויותיו על-פי התיקון ה-14 לחוקה.
בכך עוד לא התייחסנו למרכיב עיקרי, והוא כישוריו השכליים של קולומב, ולכך נתייחס להלן.

מכל מקום – ענין Culombe אינה מאמצת את הגישה כי הודיה, כל הודיה היא ראיה חשודה, אלא מפרטת בהרחבה יתרה שורה של נסיבות שמהן הסיק בית המשפט שם, ובמקרה הספציפי ההוא, כי ההודיה אינה קבילה.

החשש מהודאות שוא
7.	הגורמים שאותם מונה כב' השופטת דורנר, היכולים להביא לכך שנחקר יודה בעבירה שלא ביצע הם: "תנאי המעצר והחקירה, בהצטרפם למאפייניו האישיים של הנאשם" (עמ' 837).

החשש הוא, מפני כך שנחקר "יאבד יכולת לעמוד על האמת … כך, למשל, עשוי להימצא נחקר במצב שבו, בשל הלחץ המופעל עליו, יהיה מוכן למסור כל גירסה, ובלבד שמעצרו וחקירתו יסתיימו ולו באופן זמני. לעתים אף עשוי הנחקר להיתפס לשיקולי 'כדאיות' מוטעים, כגון המחשבה כי יודה בחקירה ומאוחר, במשפט, יוכיח את חפותו... דוגמות נוספות הן מקרים שבהם נחקרים חוששים מהפעלת אלימות או לחץ אחר ... ומבקשים להקדים תרופה למכה באמצעות מסירת ההודאה, וכן נחקרים המבקשים למצוא חן בעיני חוקריהם. תופעה זו מוצאת ביטוי חזק בקרב נחקרים מפגרים…
במקרים קיצוניים עשויה הסיטואציה של חקירה או מעצר לגרום להפנמת הגרסה המפלילה על-ידי הנחקר, מבלי שהוא יהא מסוגל להבחין בינה לבין המציאות כהוויתה" (שם, שם).

אנו סבורים, כי אף אחד מהחששות הללו, לא מתקיים במקרה הנוכחי (שלא לדבר על כך שגישתה של השופטת דורנר היא דעת מיעוט שלא נתקבלה).

באשר לתנאי המעצר והחקירה – עמדנו על כך ארוכות במשפט הזוטא – התנאים בשום פנים לא היו כאלה שיכלו לגרום, בפני עצמם, לנאשמים להודות במה שלא עשו, לאחר שגירסאותיהם בדבר האלימות שהופעלה עליהם נדחו.

אנו מדגישים לענין זה נתון שכבר הוזכר לא אחת, אולם חשיבותו מצדיקה הזכרתו פעם נוספת: עלי הודה יום אחד לאחר מעצרו. 
התנאים, יהיו אשר יהיו, לא יכלו לגרום לכך, וכאמור אין גם טענה כזו. לא ניתן גם לטעון כי מדובר ברצון להפסיק את לחץ החקירה.

בסיכומיו, כאשר נדרש הסניגור לענין זה אמר, כי אין זה נכון שעלי החל להתוודות יום אחד לאחר מעצרו. עלי החל במסירת הודיות כוזבות, וכך יש לראות זאת. זו תשובה מפולפלת, אך לא יותר מכך.

עלי החל להתוודות. העובדה שההתוודות הכילה גם פרטים כוזבים אינה משנה את אופיה כהתוודות. 

מהרגע שיש בידי החוקרים הודיה ראשונה – כל החקירה עוברת לשלב אחר, ועל כך כבר הרחבנו הדיבור במשפט הזוטא.

עוד אנו מדגישים, ואף זאת כבר נאמר: אין בפנינו גירסה מפי הנאשמים (בהבדל מטיעונים תיאורטיים מפי הסניגוריה), שמסבירה את הודייתם, כל אחד בשלב שבו הודה.

8.	חלק לא מבוטל מנימוקיה של כב' השופטת דורנר מבוסס על אישיות העותר, ועל כך שהמומחים שבדקו אותו "מצאו כי הוא סובל מפיגור שכלי" (שם, בעמ' 841), וכי מנת המשכל שלו נעה בין 51-52 I.Q..

לפחות כאשר מדובר בחשש שהנחקר ירצה "למצוא חן בעיני חוקריהם", הרי זוהי אפשרות ה"מוצאת ביטוי חזק בקרב נחקרים מפגרים".
בהקשר זה אנו חוזרים שוב ל ענין Culombe, שאליה הפנה הסניגור בדומה לענין אל עביד (שלגביו לא נתקבלה הטענה כי אין ליחס משקל להודיותיו, חרף הפיגור השכלי ממנו הוא סובל), הרי גם קולומב הוגדר כאדם לקוי שכלית, "morron", בעל מנת משכל של 64-70 וגיל מנטלי של 9-9.5 שנים, שהיה לחלוטין חסר השכלה.

כל הנאשמים בתיק הנוכחי הם אנשים שרמתם השכלית תקינה. אף אחד מהם אינו לוקה בכישוריו האינטלקטואליים, ואיש מהם אינו סובל ממחלת נפש, ואינו מפגר, חלילה. 

לא בבית המשפט בחיפה ואף לא בפנינו נתבקשה הערכה פסיכולוגית, או הערכה של מנת מישכל של מי מהם, והדעת נותנת כי הדבר היה נעשה, לו היה בסיס לטענה כלשהי בהקשר זה.

התרשמותנו הברורה היתה, כי הנאשמים מתפקדים היטב, כאשר מטבע הדברים, כשמדובר בחמישה אנשים, מהם חכמים יותר ומהם חכמים פחות.

כל חשש המבוסס על ליקוי בכישורים שכליים - אינו רלוונטי לגביהם. הנאשמים לא היו קטינים גם אם היו צעירים לימים, ונזכיר בהקשר זה כי ג'דעאן, הצעיר מהם – לא הודה.

אין חשש, כי מי מהנאשמים איבד את היכולת לעמוד על האמת. העובדה שהנאשמים חוזרים בהם, מדי פעם, מהודיותיהם, מצביעה על כך שהבינו מה הם אומרים, מה המשמעות ומהן התוצאות המתחייבות.

לא ניתן לדבר על שיקולי כדאיות מוטעים, ושוב, הדבר אפילו לא נטען. איש מהנאשמים לא טען, למשל, שסבר שמעצרו יסתיים בעקבות ההודאה.

9.	כדי לסיים את הנושא, וכיוון שהסניגור, כמו גם כב' השופטת דורנר, התייחסו למחקרים ונתונים סטטיסטיים בנושא החשש מפני הודיות כוזבות, אנו מוצאים לנכון להפנות למחקרים שנעשו בארה"ב ושהתפרסמו בירחון "הסניגור", שם נאמר, כי: "נתונים מארה"ב מצביעים שמספר הרשעות מוטעות בעטיין של הודיות שווא הוא קטן ביותר. משני מחקרים נמצאו         כ-60-50 מקרים כאלה, מתוך הרשעות השווא הידועות מאז תחילת המאה העשרים. במחקר אודות 28 אנשים שהורשעו ללא עוול בכפם וזוכו לאחר בדיקות ד.נ.א., לא נמצאו מקרים של הודיות שווא" (מ' גלבוע "חוסר הרציונליות שבהודאת שווא רציונלית, הערות למאמרו של עו"ד עמי קובו 'הודאת שווא רציונלית' ", הסניגור 55 (אוקטובר 2001) 3, 6). 

כותב המאמר מציין, כי אמנם משערים שמספר הודיות השווא גדול יותר, אך אין להשערה זו כל ביסוס מחקרי. גם במאמר זה מצוין, שסכנת הודיות השווא גבוהה יותר אצל אוכלוסיות חלשות כגון בעלי אינטליגנציה נמוכה, בעלי בעיות נפשיות מסוימות, קטינים וכיוצא בכך.

לדעת כותב המאמר:
"המסקנות המתבקשות הן, שקיים ספק רב אם בכלל קיימת הודייה רציונלית או הודיית שווא רציונלית ושאין הצדקה לראות בהודייה ראיה חשודה מלכתחילה. זו לעתים קרובות ראיה מהימנה יותר מראיות אחרות" (שם, שם).

דברים אלה עולים בקנה אחד עם דבריו של כב' הנשיא ברק, שצוטטו לעיל, כי לעתים רק הנאשם הוא אשר יכול לספק גירסה קוהרנטית; וגם עם דבריו של השופט פרנקפורטר באשר לכך, שהודיה יכולה לנבוע מחרטה, הקלה וכיוצא באלה.

לענייננו: 
הנאשמים שבפנינו הבינו היטב את משמעות אמירותיהם, הם אנשים רציונליים, ככל אדם סביר, חושבים, מסוגלים לתכנון, ומשום כך, משנתקבלו ההודאות יש לעבור לבדיקתן במבחן החיצוני והפנימי, ללא ההסתייגות המצויה בגישה, כי הודיה היא ראיה חשודה מעצם טיבה.

הודאות שוא – וריבוי הנאשמים
10.	לכל אלה מתווספת העובדה הפשוטה, עליה לא דיבר הסניגור, והיא כי המדובר בחמישה נאשמים, ולא באחד. 
לא ייתכן כי עובדה זו לא תילקח בחשבון כאשר נדונה האפשרות שמא מדובר בהודיות שוא. אפילו היינו יוצאים מנקודת ההנחה, כי אחד או שניים מבין הנאשמים, עקב גורמים נפשיים עלומים, בנסיבות בהן מצא את עצמו, הודה במה שלא עשה, ספק אם ניתן 'לגרור' זאת לכל שאר הנאשמים, חמישה במספר.

אנו מדגישים בהקשר זה, כי בפרשה זו נחקרו אנשים רבים, בעלי רקע, גיל ותעסוקה זהים או דומים לאלה של הנאשמים בפנינו.

אנו מזכירים לענין זה, למשל, את ג'דען ואת קאסם סביחי, שגם הם נחקרו כחשודים ברצח ולא הודו. 

אולי לא יהא זה מיותר לצטט את דבריו של קאסם בענין זה, המצוטטים גם בעמ' 393 בהחלטה במשפט הזוטא: 
"... הם רצו שאני אגיד שאנחנו רצחנו את הילד. ככה היו אומרים לי כל הזמן.
ש. ואמרת את זה?
ת. איך אני אגיד שרצחתי?" (עמ' 2076 לפרוטוקול).

באותה חוברת עבת כרס שצורפה על-ידי הסניגור מוקדשת פיסקה קצרה אחת לענין ריבוי נאשמים (עמ' 14).

פסק הדין היחיד שצורף, שאליו מפנה הסניגור, הוא פסק הדין בענין קולומב שהוזכר באריכות.
לקולומב היה שותף בשם טבורסקי, אלא שהודיותיו של זה האחרון הוזכרו רק אגב אורחא, שהרי הדיון היה בערעורו של קולומב.

כל שהדברים אמורים ב- "suction process" עליו מדבר הסניגור, ציטטנו לעיל את דבריו של כב' השופט פרנקפורטר על צדה השני של המטבע.

באשר לתהליך הקונקרטי שהיה ב ענין Culombe, הרי החוקר עבר מקולומב לשותפו כאשר בכל פעם שקיבל פיסת אינפורמציה מאחד, חזר לשני שהוחזק בחדר הסמוך ווידא את האינפורמציה.
אין כל רמז לחקירה מעין זו, בתיק הנוכחי.

אסמכתא נוספת אליה מפנה הסניגור, הוא ספרם של Scheck B; Neufeld P; Dwyer S, Actual Innocence (Doubleday, New-York,2000) p. 78-104, בפרק הדן בהודאות שווא’ והדוגמאות המובאות שם והמתייחסות ליותר מאשר נאשם אחד.
הדוגמאות כוללות את פרשת בראון משנת 1936, שבה נחקרו שלושה שחורים במדינת מיסיסיפי. השלושה נקשרו לעץ, הוכו והוצלפו בשוטים עד אשר הודו, וכתוצאה מכך נאסר על-ידי בית המשפט העליון השימוש בכוח במהלך חקירות!

הדוגמא הנוספת היא של שני ילדים בני שבע ושמונה(!), אשר נחשדו ברצח ובאונס של ילדה בת 11 (שם, בעמ' 91). הילדים נחקרו ללא הוריהם, והודו ברצח.
מיד כאשר יצאו מתחנת המשטרה, הכחישו את המעשה. בדיקת מעבדה הוכיחה כי הילדה נאנסה, ומכיוון שלא סביר היה כי ילדים בגיל זה יוכלו לבצע אינוס, בוטל האישום.

כל שנוכל לומר הוא, כי צריך דמיון רב כדי למצוא קשר בין דוגמאות אלו לתיק הנוכחי.
לדעתנו – העובדה שמדובר בחמישה אנשים שכולם הודו, וכל אחד מהם התייחס בהודיותיו לאחרים, משמיטה כמעט לחלוטין את החשש מפני הודיות שווא.

לסיכום נקודה זו נדגיש שוב, כי לא מצאנו בכל החומר הרב, מקרה שבו מדובר במספר רב כל כך של נאשמים, חמישה במספר, שכולם הודו, זה אחר זה, הודאות שוא, בהשתתפותם באותו מעשה. האם ארע כאן אותו צרוףמקרים מדהים, של חמישה אנשים, שכולם בעלי מאפיינים אישיותיים כאלה, שלדעת השופטת דורנר יכולים להוביל להודאות שוא?

הודאות שוא – וריבוי ההודאות 
11.	נתון נוסף שהסניגוריה לא התייחסה אליו כלל, הינו מספר ההודאות והגורמים השונים שבפניהם הודו הנאשמים. 

למקרא הסיכומים ניתן היה לחשוב כי כל נאשם הודה פעם אחת בנסיבות קשות ומלחיצות במיוחד מבחינתו, ולא היא.

כל אחד מהנאשמים הודה מספר פעמים, בפני חוקרים שונים, חלקם בפני מדובבים, חלקם בפני בית משפט בשלב הארכת המעצר. להודיות מצטרפות אמרות שונות, שאם הודיות אין בהן, תחושת אשמה ומעורבות יש בהן.

גם בתוך המסגרת הכוללת של הודיות, צריך להיות מידרג.
אינה דומה הודיה בפני מדובב, שהמודה איננו יודע כי מדובב הוא המופעל על-ידי המשטרה, להודיה בפני חוקר, שאולי ניתנה כתוצאה מלחץ פנימי או חיצוני.

גם לענין זה אנו מפנים לענין אל-עביד, לדבריו של כב' השופט אור בעמ' 776, פסקאות 65-63, באשר למשמעות ריבוי הגורמים שבפניהם מודה הנאשם, וקיומם של שופטי מעצרים ביניהם.

יש לזכור כי בתיק זה קיימות התוודויות בפני עיסא עמר, מ.א. ואמג'ד פחמאווי.

שמענו וראינו את העדים הנ"ל, ועדויותיהם היו אמינות ובעלות משקל מלא.

למעשה, את גירסאותיהם של הנאשמים ניתן לקבל כמעט במלואה דרך עדויותיהם של מדובבים אלה, לפחות לגבי פתחי ועלי שהתוודו בפניהם.

בקשר לשיחתו של עלי עם עיסא עאמר בליל 8.3.84, ת/138, טוען הסניגור, כי עלי מעלה בה חשדות כלפי סמיר, והדבר לא הגיוני אם אכן היו שותפים לרצח.

איננו סבורים שהשיחה בת/138 מעמידה בסימן שאלה את ההתוודות בפני עיסא עמר בלילה שלאחר מכן.

כפי שאמרנו בהחלטתנו במשפט הזוטא, בעמ' 61, בניית אמון הדרגתי אינה מפתיעה; ועל כן עובדה בעלת משמעות היא, ש"החשד" בסמיר הושמע לילה קודם להודיה. 
החשדות שזורק עלי בסמיר, פועלים נגדו יותר משהם פועלים לזכותו.

יש לתמוה על כך שעלי חושד בקלות רבה כל כך בסמיר המקורב אליו, כאשר ביום הרצח עבדו יחד. לסמיר, כך על פי השקפת עלי, היה די זמן לבצע את הרצח (זאת כאשר אחת הטענות המרכזיות של הסניגוריה היא, כי לא יתכן שהזמן שעמד לרשות הנאשמים הספיק להם).

עלי מגלה לעיסא באותו שלב טפח ומכסה טפחיים. הוא אינו מגלה לו שהתוודה כבר (בפני בשן), עובדה המצביעה על כך שהוא בוחר איזו אינפורמציה לחשוף ואיזו להעלים, ועל כן החשדות בסמיר אינם בהכרח משקפים את האמת או לפחות לא את האמת במלואה.

באשר להודיות בפני שופטי מעצרים, של אחמד קוזלי (ת/251), ושל עלי (ת/253, ת/266) – 
לו היתה ההתוודות בפני השופטים בערכאה המתאימה, לאחר הכנת כתב אישום, הרי היא כשלעצמה היתה יכולה להספיק להרשעת אותם נאשמים שהודו. לא יתכן להתעלם מקיומה של הודיה כזו, כאשר באים לבחון את משקל ההודאות באופן כללי.

אנו רואים חשיבות בכך שהמדובר בשני נאשמים, שכל אחד מהם שייך לקבוצה אחרת בתיק זה. עלי שייך לקבוצת "הסכנינים", אחמד הוא אחד מ"הבדואים". 

סימן ג' – דיון בטיעוני ההגנה

אי חשיפת פרטים חדשים
12.	מכאן לבחינת טענותיו של עו"ד פלדמן, כפי שפורטו לעיל.

לדעתו, הודאות הנאשמים לא חשפו פרטים חדשים, שלא היו ידועים לחוקרים, ופרטים שנחשפו – יצרו מציאות שקיימת רק בהודאות, ואין להם אישור חיצוני.
זו טענה שהסניגוריה יחסה לה משקל רב, עובדה שהתבטאה בכך שהסניגור חזר עליה שוב ושוב.

קיים חלל ריק, כך לטענת הסניגור, בין מקום חטיפת המנוח לבין מקום מציאת הגופה, וחלל זה לא התמלא, גם אחרי החקירה האינטנסיבית.

לא יתכן כי הודאות אמת לא תמלאנה את כל החורים הענקיים במידע שבידי המשטרה, ועל כן לא יתכן כי מדובר בהודאות אמת.

כפי שצויין לעיל – הטענה מורכבת משני חלקים, כאשר הנטען בחלק השני סותר למעשה את הנטען בחלק הראשון.

אם הטענה היא, כי החקירה לא חשפה פרטים שלא היו ידועים לחוקרים, הרי שטענה זו בעליל אינה נכונה – החוקרים לא ידעו לפני תחילת ההתוודויות האם היה תכנון, מתי ומי בצע את הרצח, האם מדובר בחטיפה, מהיכן נחטף הילד, היכן בוצע הרצח, להיכן הובלה הגופה לאחר הרצח, באיזה רכב נסעו הנאשמים לביצוע הרצח, האם הועברה הגופה מיד למערה או הושארה קודם במקום אחר.

למעשה, מה שהיה ידוע לחוקרים לפני ההודאות, התרכז סביב זהותו של הקורבן, החבלות שנמצאו בגופו, ומקום מציאת הגופה.
בשום פנים ואופן לא ניתן למתוח קו משווה, בין סיפור הרצח, כפי שהוא מופיע בהודאות הנאשמים, סיפור שיש בו קולות, אלימות ופרפורי גסיסה, עם הנתונים המינימליים שהיו בידי החוקרים.

יש להדגיש, כי הפרטים עצמם (כגון: משיכה בשיער שאינו חלק אינטגרלי מביצוע הרצח), מופיעים בגירסאות כל הנאשמים, גם אם יש וריאציות בגירסאות, באשר לזהות הנאשם הספציפי שביצע פעולה זו או אחרת.

החקירה, אם כן, הניבה פרטים רבים מאוד, את מלוא סיפור המעשה, שאיפשר את הגשת כתב האישום.

נאמר יותר מכך: בניגוד לטענת הסניגור, לא קיים חלל ריק בין הרגע שבו נעלם דני המנוח לבין מציאת הגופה במערה.
קיימת השתלשלות אירועים ברורה ומפורטת, והודאות הנאשמים נותנות תמונה מלאה של מה שהתרחש, גם אם הנאשמים הולכים צעד קדימה ושניים אחורנית בגירסאותיהם, וגם אם קיימות סתירות בין הודאה אחת להודאה אחרת של אותו נאשם.

לא קיימים "חורים" בלתי ממולאים בגירסה, לא קיים מהלך או פרק זמן שהוא חלק אינטגרלי מאירוע הרצח שלגביו לא קיימת גירסה. 
שאלה אחרת היא, אם מדובר במציאות מדומה, דהיינו, סיפור מעשה אשר קיים רק בהודאות הנאשמים.

זהו החלק השני בטענות ואליו נתייחס להלן.

בשלב זה כל שאנו אומרים הוא, כי החקירה הניבה תוצאות והשיגה למעשה את מטרתה.
החקירה הבהירה: מי השתתף ברצח, מתי בוצע הרצח, מהי שיטת ההמתה, וכיצד נהגו בגופה, במילים אחרות, כל הרכיבים הרלוונטיים, למעט מציאת בגדי המנוח.

החוקרים התמקדו בשאלה זו, של מקום הימצא בגדי המנוח וחפציו, ובשאלה זו שבו וחקרו מתוך רצון למצוא אותם.
אין שאלה אחרת שבה התמקדו החוקרים, ועליה לא קיבלו תשובה.

באשר לבגדים: אין מחלוקת כי הבגדים לא נמצאו.
אין מחלוקת גם, כי המצאם, אכן יכול היה לספק אותה ראיה חיצונית שהיתה בוודאי סוגרת את המעגל, והיה בה משום הישג של ממש לחוקרים, והסרת ספק כלשהו.
אולם, העדרם של הבגדים – אינו יוצר חלל בסיפור המעשה עצמו.

13.	וכיוון שהזכרנו את ענין בגדיו של המנוח שלא נמצאו, נשלים אולי את הדיון בנקודה זו (למרות שהתייחסנו לכך בדיון הפרטני בהודאותיו של אחמד):
עיון בהודאות הנאשמים מצביע על כך, שהגירסה "השלטת" בענין זה היא, כי אחמד קוזלי הוא שלקח את הבגדים, והסתיר אותם.
כך אומרים סמיר, פתחי ועלי.
רק עאטף טוען שסמיר הוא שלקח אותם (ולכך נתייחס להלן).

למרבית הפלא, אחמד קוזלי הודה שלקח את הבגדים. אנו מפנים לענין זה לת/306.
אחמד גם מוביל את החוקרים למקום בו זרק את הבגדים ת/305.
עיון בת/305 מצביע על כך, שקיימת סבירות גבוהה מאוד שאכן אחמד אמר את האמת בנקודה זו, חרף העובדה שהבגדים לא נמצאו. הדברים שאומר אחמד לחוקרים בנושא זה נשמעים משכנעים ויש בהם אותו "חן אצילי של הגיון ואמת" שאותו מחפש עו"ד פלדמן לאורך כל הדרך.

אחמד נשאל על-ידי החוקרים מדוע לא נמצאים שם הבגדים אם אכן הניח אותם שם.
ועל כך הוא משיב: "הרבה אנשים עוברים במקום. אולי הם לקחו - אולי סמיר ופתחי לקחו את הבגדים ושרפו אותם - הבגדים היו צריכים להיות כאן" (עמ' 2 להודעה).

החוקרים שבים ושואלים מדוע הבגדים לא נמצאים ואולי הוא עצמו העביר אותם למקום אחר, ועל כך הוא משיב: "אתה רוצה שאני אגיד לך את האמת אז אני אומר רק את האמת את הבגדים לקחתי אחרי הרצח מהם והלכתי דרך חוף השנהב נכנסתי לחורשה כאן ובין העצים ליד הזבל שמתי את השקית ניילון עם הבגדים וזה כל האמת. אני לא יודע למה הם לא כאן" (שם, שם).

זוהי תשובה של מי שמשוכנע כי אכן הוביל את החוקרים למקום הנכון, והאפשרות כי הבגדים נלקחו על-ידי אנשים שעברו במקום, אינה תשובה מופרכת.
יש בתשובה צליל ברור של אותנטיות ואחמד אינו חוזר בו מטענתו כי כאן הושלכו הבגדים, למרות שאי המצאם, מספק לו הזדמנות לכך.

סוף דבר בנקודה זו:
דעתנו היא, כי אחמד אמר את האמת, כאשר אישר שלקח את הבגדים, ויתכן שהביא את החוקרים למקום האמיתי, שבו זרק אותם.

לאותנטיות שבגירסת אחמד בנושא זה אנו מצרפים נתון נוסף:
כפי שציינו לעיל, היחיד שאומר כי לא אחמד הוא שלקח את הבגדים, אלא סמיר, הוא עאטף.
אלא שעאטף משקר בנקודה זו, ומי אם לא הוא עצמו מספק את הראיה לכך.
ת/46 הוא תמליל הפגישה בין אחמד לעאטף, שנעשה כחלק מבדיקת השב"כ (לאחר תום החקירה המשטרתית).

בין היתר, כולל התמליל את הדו-שיח הבא:
"עאטף: ...שאל אותך על הבגדים
אחמד: כן.
עאטף: מה אמרת? אני אמרתי שלא ראיתי אותם.
אחמד: אמרתי להם שלקחתי אותם ושמתי במקום אחר.
עאטף: אתה? אבוי.
אחמד: לחצו עלי.
עאטף: טוב לא אמרו לך היכן הם.
אדחמד: אמרתי לא יודע.
עאטף: אמור סמיר לקח אותם. אני אמרתי להם הבגדים גם סמיר ... הם שהביאו אותנו והודו עלינו".

הדברים מדברים בעד עצמם ואינם טעונים פרשנות.

כיוון שאחמד לקח אותם, שאר הנאשמים יתכן ואינם יודעים היכן הם ועל כן תשובותיהם בענין זה משקפות את האמת.

אנו מפנים בענין זה לע"פ 5875/93 עביט נ' מ"י, פ"ד נ(5) 801.
באותו מקרה הורשע המערער ברצח אחייניתו, על אף שגופת המנוחה לא נמצאה, על סמך הודיותיו, ביחד עם הודעות שותפו למעשה.
בין היתר טען המערער שם, כי כרת את אצבעה של המנוחה, והוליך את חוקריו למקומות בהן הוסתרה ונקברה כביכול אצבעה של המנוחה.

בדומה למצב בפנינו: המערער התכחש בבית המשפט להודיתו, וגם בענין האצבע טען כי כל הסיפור לא היה ולא נברא.
האצבע לא נמצאה במקום אליו הוליך המערער את החוקרים.

למרות זאת, נאמר בפסק הדין (של הערכאה הראשונה), כי: "במיוחד נמצא חיזוק בגירסת המערער ואמין רסלאן, בעניין כריתת האצבע והעברתה לאמון רסלאן כהוכחה לביצוע הרצח" (עמ' 807), ובית המשפט העליון לא התערב בקביעה זו.

אדרבא, בפסק הדין של בית המשפט העליון נאמר, כי העובדה שהאצבע לא נמצאה, אינה מעלה ואינה מורידה באשר לשאלה אם אמרותיו של המערער נמסרו מרצון (עמ' 811), ובסיכום הדברים נקבע, כי תיאור כריתת האצבע הוא בין הראיות התומכות במסקנתו של בית משפט קמא.

מציאות מדומה
14.	ענין הבגדים, מוליך אותנו לדיון "בראש" הנוסף של הטענה, דהיינו כי מדובר במציאות מדומה, מציאות הקיימת רק בהודיות, ולא בשום מקום אחר. 

מן האמור לעיל – ניתן להבין כי גם טענה זו אינה מקובלת עלינו.

דעתנו היא, כי עצם העובדה שסיפור המסגרת, שלד הגירסה, לרבות פרטים רבים ממנה, משותף לכל הנאשמים, כאשר עובדה זו מתווספת לראיות האובייקטיביות (כגון: הזבל של סמיר במערה, השריטה על אחמד), שוללים את האפשרות כי מדובר במציאות מדומה, הקיימת רק בהודיות.

העובדה שהחוקרים התמקדו בשלב זה רק בשאלת הבגדים מצביעה על כך שגם תחושתם היתה שיש בפניהם גירסה של ממש, ולא מציאות מדומה.

בהקשר זה טוען הסניגור טענה נוספת, והיא כי החוקרים גבו הודיות נוספות כל אימת שנתקלו בקושי (כגון הטענה בדבר יצירת תחנת ביניים, כאשר עלתה על הפרק הסוגיה של עבודת הפועלים בבית דורי, בבוקר ה-9.12.83).

הפסקת החקירה, כך לדעת הסניגור, היא שרירותית ולו היו נגבות אמרות נוספות, יתכן והיו התפתחויות נוספות בגירסה.
איננו סבורים כך.

העובדה היא, כי  לקיומה של תחנת הביניים בחורשה בכרמל יש ראיות נוספות התומכות בה.
במובן מסוים לפחות, ענין תחנת הביניים מצביע על כך "שהמציאות האמיתית" דרכה להכריז על עצמה, ואם אכן היו ממצאים בולטים שאינם מתיישבים עם גירסת הנאשמים – הם היו צצים.

מכל מקום, הנאשמים סיפרו על ענין תחנת הביניים מרצונם, ומי שלא רצה (סמיר, למשל) - לא 
סיפר.

חקירה, כל חקירה, מסתיימת בשלב כלשהו, בין אם חשפה את כל הפרטים הרלוונטיים ובין אם לאו.
אי אפשר להשתית מסקנה כלשהי על האפשרות שמא חקירה נוספת היתה חושפת פרטים נוספים, במיוחד כך, כאשר מדובר בפרטים שאולי נמצאים בידיעתם של הנאשמים, והם בלבד.

עבירת המין – נקרופיליה 
15.	באשר לטענת הנקרופיליה, או סטיה מינית כלשהי, אותה יש לחפש אצל מי שביצע את מעשה הסדום והרצח:
גם זו טענה שלאורך הדיון עלתה פעמים רבות. הטענה אינה נראית לנו.

נזכיר, כי אין קביעה חד משמעית אם הנאשמים ביצעו את עבירת המין אחרי מותו של המנוח, או בהיותו עדיין בחיים, אם כי מחוסר הכרה.

ההתעללות המינית במקרה זה אינה עומדת בפני עצמה, היא חלק מהרצח, שהוא רצח שנועד למטרת התעללות בקורבן, כל קורבן שהיה עולה בחכתם של הנאשמים.

מי שמסוגל לבצע רצח סתמי, חסר פשר, שכל מטרתו רצח לשם רצח, של קורבן מקרי מזדמן, יכול לבצע התעללות מסוג זה.

נוסיף יותר מכך: על-פי התרשמותנו, לפחות לאחמד קוזלי יש התייחסות מיוחדת למעשה הסדום שבוצע במנוח.

אי אפשר היה שלא להבחין, איך עטו פניו הבעה עצבנית של אדם במילכוד, כל אימת שעלה נושא עבירת המין במהלך הדיונים.

אנו מזכירים בהקשר זה גם את עדותו של ארנון נבות (עמ' 140 ואילך לפרוטוקול).
ארנון נבות שירת במשטרה בתקופה הרלוונטית ופרש בפברואר 1988. שירותו לווה באקורדים צורמים (ראה עמ' 145 לפרוטוקול). חוסר האהדה שלו למשטרה לא הוסתר, והונח באופן גלוי על השולחן: "כל מגע שלי היום עם השלטונות, עם משטרת ישראל, הוא מגע שלא נוח לי" (עמ'   148).

הוא סיפר בזמנו, כי שמע על כך שלחוקר אברמוביץ היתה תדמית של חוקר אלים, ונחקר על שמועות בקשר לאלימות בחקירה.
במובנים מסוימים לפחות – יכול היה להיחשב כעד הגנה.

אנו טורחים לציין את הדברים, כדי להדגיש שאין כל מקום לטענה שהעד ניסה במהלך חקירתו בפנינו לסייע לתביעה.
משום כך  - כאשר העיד מה שהעיד באשר לאחמד קוזלי – יש מקום לייחס לדברים משקל.

ארנון נבות סיפר, כי בשלב המעצרים הראשון, בשנת 1983, הוא התלווה לסנ"צ שאלתיאל, אשר שרת במחלקת החקירות במטה הארצי.
שאלתיאל נסע בזמנו למקום ישיבתו של הצח"מ שחקר את הפרשה, כדי להתעדכן בפרטי הפרשה והחקירה.
נבות, כאמור, התלווה אליו.

במהלך הישיבה עם אנשי הצח"ם זומן אחמד לחדר, והם שוחחו עמו. בתום הישיבה רשם דברים ששיקפו חלק ממה שנאמר באותה שיחה עם אחמד. היו דברים שאחמד אמר ולא נרשמו.

בשלב מסוים בחקירה התמקדו החוקרים במעשה המגונה, "...והכיוון שלנו היה לנסות לעמת את החשודים עם דבר שהיה נראה בעינינו שזה בזוי גם בעיניו ... הרבה מאד שאלות נשאלו נסובו סביב זה. במהלך השיחה הזו הגענו למצב שבו החשוד בעיני, התרשמתי שהוא לחוץ ונפלט לו משפט שהעיד על כך, הוא אמר משפט שאת מילותיו אני לא זוכר בדיוק, אבל הוא בפירוש שיקף אמירה של אדם 'אומנם עשיתי את יתר הדברים שמיוחסים לי אבל את האקט הזה לא עשיתי'" (עמ' 141).

העד נשאל מדוע התרחשות זו לא נרשמה בהודעה, ואמר: "כי הוא לא חזר על זה בהודעה כשהוא אמר את מה שאמר, את אותו קטע שכאילו העיד על הודאה במעשה, אבל לא האקט של המעשה המגונה ..." (עמ' 142).

אחמד התפרץ כאשר העיד העד וקרא לעברו "מניאק" (ראה עמ' 142).
התפרצותו של אחמד דווקא כלפי עד זה, וכלפי עדות זו, מהווה נדבך נוסף בהתרשמותנו, כי אחמד מגלה סף רגישות נמוך כלפי המעשה המיני, סף רגישות המתאים למי שהיה הראשון והרוח החיה בביצוע המעשה המיני (על-פי גירסת הנאשמים כולם, פרט לו עצמו); שהוא מכיר בכך שמדובר במעשה בזוי.
ההתפרצות היא ראיה בפני עצמה, בנוסף לתוכן העדות, כפי שפורט לעיל.

העד נחקר על חלק זה בעדותו, גם בחקירה הנגדית, ואמר "אני זוכר את מהלך הדברים כי זה דבר שלעולם לא אוכל לשכוח. ...נכון שמה שהשאיר בי רושם שלא יישכח זה זה שנשמעה ממנו תחילת הודאה ברצח" (עמ' 146).

העד מסביר כי החקירה נקטעה, משום ששאלתיאל, שהיה חוקר פחות מנוסה ממנו, שאל שאלה בשלב שבו אחמד היה "מאוד נבוך ומאוד מתוח" (עמ' 142) ולמעשה איפשר לאחמד פתח לצאת מן הענין, והדברים גם לא נרשמו.

אנו ערים לכך שהתביעה הודיעה כי לא תבקש להסתמך על עדות זו, בשל גורם ההפתעה שבה כלפי הסניגוריה, שכן העד לא דיבר על כך בהזדמנויות קודמות.
אולם הודעתה של התביעה אינה כובלת אותנו לגבי עד שראינו ושמענו.

כדי להסיר כל ספק – עדותו של נבות בפני עצמה אינה תורמת שום נדבך לתוצאה בתיק זה, והיינו מגיעים לאותה מסקנה גם לולא קיומה.

ועוד נאמר, כי את הדגש אנו שמים, כאמור, על התגובה של אחמד בנושא המיני, ולא על התרשמותו של העד שאחמד עמד בפני התוודות, ושאמר דברים שיש בהם משום ראשית הודיה.

הזכרנו עדות זו, משום שהיא תומכת בהתרשמותנו העצמאית מתגובותיו החדות של אחמד כל אימת שעלה הנושא המיני על הפרק, לאחר שכללית, לאורך כל המשפט, נראה משועשע ופלט הערות מבודחות, כפי שציינו גם בהחלטה בזוטא.

נשוב לענין ההתעללות המינית במנוח על-ידי הנאשמים עאטף, עלי, פתחי ואחמד:
די באחד מן החבורה, שייתן את "אות הפתיחה", כדי שגם יתר המעורבים, שנמצאים כבר בשלב שכל הערכים והבָלָמים המקובלים אינם קיימים לגביהם (שהרי ביצעו חטיפה ורצח, או כמעט רצח אם המנוח היה עדיין בחיים), יגררו אחריו.

משמעות הסתירות בדברי הנאשמים
16.	באשר להיות הנאשמים עדי תביעה, שעל כן התביעה צריכה להיות מודאגת מן הסתירות והשינויים בהודאותיהם.
זוהי טענה שאינה מקובלת עלינו.

הנאשמים הם עדי הגנה. הודאותיהם הן בבחינת ראיות מפלילות נגדם. עדויותיהם אמורות לספק להן הסבר, והן לא עמדו במטלה. 

הגירסאות של הנאשמים בהודאות אינן חסרות היגיון. אין בהן פרצות לוגיות או דברים מופרכים.

אנו שבים ואומרים, כי יש בהן פרטים שחוזרים על עצמם לכל אורך הדרך, ואלו למעשה כל פרטי הרצח.

הסתירות מתגלות בעיקר במה שקרה לאחר הרצח.
וגם אז, בניגוד לטענתו של הסניגור, אין מדובר ב"גזירת חלקים" מהודיות שונות לצורך יצירת השלם, כשהשלם הוא התיאור המופיע בכתב האישום.

כתב האישום משקף את גירסתם האחרונה של הנאשמים, שאכן יש בה תיקונים לעומת הגירסאות הקודמות, אולם הנאשמים הם שמתקנים את הגירסה הקודמת, ואין מדובר בבחירה מאוחרת של קטעים נבחרים מהודאות שונות, שנעשתה על-ידי התביעה לצורך הכנת כתב האישום.

בדקנו באופן שיטתי את הודיותיהם של הנאשמים כולם, ולהשקפתנו אין ממש בטענה של "גזירת חלקים".

התיקון יכול להתבצע גם בדרך של אמירה: מה שאמרתי בהודאתי הקודמת נכון, אבל ביחס לנתון מסוים - הגירסה שונה.
אם ניקח למשל את התוודויותיו של סמיר: ת/307, ת/363, השחזור (ת/211), אין כמעט שוני בגירסאות באשר לתיאור האירוע. התיאור הוא הגיוני ומשתלב בנתוני אמת.

הילד נחטף על-יד מערבל הבטון, הוכנס לרכב על-ידי אחמד, שהשכיב אותו על רצפת האוטו וחסם את פיו, הוא עצמו נהג. עאטף משך בשערו של הילד, הביאו אותו לבית ברח' ליבריה. סמיר חיכה בחוץ, ופתחי ועלי אמרו לו שאחמד דפק את הילד ואחרי זה חנק אותו, או לחלופין אחמד ועאטף דפקו את הילד.
הגירסה היא הגיונית, רצופה, אין בה פירכות לוגיות.

הסתירות בגירסת סמיר הן בעיקר בנושא לוח הזמנים, וקשה לומר שסתירות אלה פועלות לטובתו.

ההבדל המהותי בין ת/307 לת/363 הוא בנושא החזרה הביתה, כאשר בת/363 סמיר מאמץ למעשה את מה שאמר בהודעה ת/307, ומתקן כאמור את ענין החזרה הביתה.

לסמיר מוצגת הודייתו ת/307 (שהיא מאותו יום), והוא אומר: "ברצוני לומר כי היום סיפרתי לחוקר מר יעקוב במעצר ג'לאמה כל מה שקרה עמי בעניין חטיפת הילד דני כץ ורציחתו..." (עמ' 1).
החוקר כותב: "(בשלב זה הצגתי לנ"ל מספר דפים כתובים בשפה העברית ולאחר שעיין בהם אמר: כן, זוהי החקירה שאמרתי למר יעקוב וזו חתימתי כמו כן זה הציור שציירתי בכתב ידי ...) ברצוני לומר כי מה שאמרתי לחוקר יעקב הוא הנכון אבל בעניין חזרתי לסכנין ביום 8.12.83 אחרי המקרה, אמרתי ליעקוב כי חזרנו במכוניתי לסחנין, אבל נזכרתי כי באותו יום לפני שאחזור לדניה עם עלי ואני עוד בנוה-שאנן ..." (ת/363 עמ' 1).
בהמשך מופיעה גירסת החזרה המשותפת עם עלי, גסאן וג'דעאן.
ועל כך כבר התעכבנו בהרחבה.

תהיינה אשר תהיינה המסקנות בענין זה, הן אינן יכולות לשלול את הגירסה העקבית בנושא ביצוע הרצח, גירסה שיש בה קולות, צבעים ופרטים ההופכים אותה לתלת ממדית ולא שטוחה ופלקטית. 
על הגירסה חוזר סמיר פעם נוספת גם בשיחזור (ת/211).

הסניגור מעלה בהקשר זה את השאלה מדוע יחליף נאשם גירסה, בגירסה אחרת שגם בה יש הפללה עצמית.
כך למשל: גם הגירסה הראשונה של סמיר בדבר חזרתו הביתה ברכב שלו מפלילה אותו, וגם הגירסה השניה כי חזר עם ג'סאן, ג'דעאן ועלי, ועל כן מדוע שיחליף גירסה זו באחרת.

גם לענין זה אנו מפנים לענין אל-עביד, והפעם לדבריו של המשנה לנשיא, השופט ש' לוין, בערעור הפלילי, דברים שצוטטו מאוחר יותר בפסק דינו של השופט אור בדיון הנוסף.
וכך נאמר: 
"אמת, נכון הדבר שאין לנו ראיה מדויקת לגבי מהלכיו המלאים של המערער לאחר ביצוע האונס ולגבי הסיבות שלעניינן נמנע המערער במהלך חקירותיו לגלות לחוקריו את מקום הימצא הגופה.  לענין זה העלה בית-המשפט המחוזי השערות שונות שאני מסכים שלא הוכחו (אם גם לא נשללו); אכן כבר נאמר בע"פ 125/50 יעקובוביץ נ' היועץ המשפטי, בעמ' 520 כי: 'נדמה לנו כי פסק-הדין מגלה, זעיר פה זעיר שם, נסיון לתרץ ולהסביר, לגבי המקרה הנדון, מה שלאו דוקא ניתן לתירוץ ולהסברה. במשפט רצח, בו העדים שנוכחו בשעת מעשה, הם, לעתים, במספר מועט או אינם בנמצא כלל, עלול חומר ההוכחה מטעם הקטגוריה להכיל, לפעמים, חלל ריק ופרשיות סתומות. ברור כי במצב דברים כזה אין מתפקידו של בית-המשפט למלא את החלל או לפרש את הסתום ובודאי חלילה לו לעשות כן בדרך מלאכותית. עליו, על בית-המשפט, להביא בחשבון כי בחומר העדות שהציגה הקטגוריה ישנם דברים אחדים אשר אמנם לא בא עליהם פתרון משביע רצון ולשקול, אם אף-על-פי-כן, קיימת הוכחה מספקת המקשרת את הנאשם אל מעשה הרצח בו הואשם. במלים אחרות, תפקידו של בית-המשפט הוא לדון בהאשמה, המתבררת לפניו, על סמך החומר שהוצג במשפט, ולאו דוקא לצייר תמונה המגלה את פרטי המקרה בשלמותם'.
... 
השאלה היא אפוא לא אם הצליחה המדינה למלא בתוכן ראייתי כל אחד ממהלכיו של המערער, אלא אם גם בהיעדר נדבך זה או אחר בקורות המעשה די בחומר הראייתי שהובא כדי לסבך את הנאשם בעבירות שבהן הואשם" (שם, עמ' 734-733).

מעבר לכך וקונקרטית לנסיבות המקרה שבפנינו, חוסר ההיגיון בגירסתו של סמיר, בת/363, מוצא ביטוי, לדעת הסניגור, במילים "נזכרתי כי באותו יום...". אין היגיון שסמיר יזכר בכך שחזר הביתה עם ג'סאן וג'דען, לאחר שקודם לכן באותו יום (18.3.84), בת/307, טען כי חזר הביתה לאחר הרצח ברכבו.

ההסבר שאליו מכוון הסניגור הוא, כי החוקרים הם שהשתילו בפיו של סמיר את הגירסה המאוחרת לפיה חזר הביתה עם ג'סאן וג'דען ולא ברכבו שלו, זאת לאחר שבעקבות העימות בין עלי וג'דען השתכנעו החוקרים כי עלי, ג'דען, סמיר וג'סאן חזרו יחד לאחר הרצח לסכנין בסובארו של ג'סאן. 

העימות בין עלי וג'דען, ת/360, שבעקבותיו הגיעו החוקרים, על-פי הנטען על-ידי ההגנה, למסקנה הנ"ל, התקיים ב-13.3.84. שתי ההודאות ת/307, ת/363 הן מיום - 18.3.84. 
במושגים של חקירה, 5 ימים הם זמן רב מאוד. 

אם אכן רצו החוקרים להתאים בין גירסת סמיר למסקנה אליה הגיעו בענין החזרה המשותפת הביתה, הדעת נותנת כי היו עושים זאת כבר בהודאתו הראשונה, ת/307, ולא משתילים בפיו מלכתחילה גירסה שהם יודעים כי אינה נכונה, על מנת שצריך יהיה לתקן אותה בסמוך אחר כך.

גם אם נצא מנקודת ההנחה, כי בת/363 הופנתה אל סמיר שאלה שבעקבותיה נזכר סמיר כי חזר הביתה בסובארו של ג'סאן, אין בכך מענה לתמיהה, הכיצד מלכתחילה לא דאגו לתת בפיו את הגירסה הנכונה. 

כיוון שנגענו בנקודה זו, אנו מוצאים לנכון להעיר הערה כללית. 
הקושי במבנה הלוגי שאותו מבקש הסניגור כי נקבל, טמון בכך, כי את מבחן ההיגיון הוא מיישם רק באשר לדברי הנאשמים כפי שהם מוצאים ביטוי בהודאות.

השאלה מדוע יחליף נאשם גירסה מפלילה אחת בגירסה מפלילה אחרת, היא דוגמא, לדעת הסניגור, לחוסר היגיון מצדם של הנאשמים או מי מהם, המצביע על כך שתוכן ההודאות איננו יכול להיות אמת.
אותו מבחן של היגיון לא מפעיל, משום מה, הסניגור באשר להתנהגות החוקרים. 

כאשר, כפי שנאמר כבר לעיל, אין בפי הנאשמים כל הסבר ממשי לדברים שאמרו בהודיותיהם, אלא כי הם בנו גירסתם על-פי הרמזים והדברים שנאמרו להם על-ידי החוקרים, הרי אפשר היה לצפות שההודאות אכן תהיינה הגיוניות ומובנות ללא קפיצות, סתירות ושינויים, כמו חזרה         לגירסה שכבר נזנחה, וכיוצא בכך.
אם החוקרים הם השליטים והם המכתיבים את התוכן של ההודאות, הרי לא אמור להיות בהודיות כאוס. אדרבא, היינו מצפים אז לסדר, התפתחויות מובנות בגירסה, שהרי החוקרים בודאי אינם בלחץ ולהם בודאי יש את כל הכלים ואת כל ההזדמנויות להחליט בכל שלב מה הגירסה שאליה הגיעו ולהתקדם אתה הלאה. 

לשיטתנו, סתירות ושינויים, התקדמות ונסיגה בהודאות, אינם מביאים בהכרח לאיון משקל ההודאות או לפגיעה באותנטיות שלהן.
באשר לפרטים כוזבים בתוך גירסת אמת, הרי על כך נאמר בפסיקה לא אחת: 
"ניסיון החיים והניסיון המשפטי מלמדים כי יש שדבריהם של נאשמים או של עדים בחקירותיהם ובעדותם אינם עשויים מיקשה אחת. גם דובר אמת באמירות מסוימות יכול להימצא דובר שקר באחרות. הדברים – ובמיוחד אלה היוצאים מפיו של נאשם בעבירה חמורה כרצח – נאמרים לעתים מתוך אינטרס ברור של הנאשם לדחות מעליו את האשמה ולהרחיק עצמו ממנה ככל האפשר. עם זאת עדים אנו לא אחת לכך שנאשם היודע כי האשמה רובצת לפתחו וידועות לו כל העובדות לאשורן, מוסר בערבוביה עובדות אמיתיות ועובדות שקריות שתכליתן להרחיק אותו מן המעשים נושא העבירה המיוחסת לו. כך נוצרת תערובת של מידע שחלקו אמיתי וחלקו שקרי. שומה על בית-המשפט לבחון בזהירות מרבית אמירות כאלה כדי לבור את המוץ מן התבן" (ע"פ 5825/97 שלום נ' מ"י, פ"ד     נה(2) 933, 950 (להלן: ענין שלום)).

וכן נאמר גם בד"נ 3081/91 אחמד קוזלי נ' מ"י, פ"ד מה(4) 441, 459:
"יוער כאן, כי ניסיון החיים והניסיון השיפוטי מלמדים, שגם השקרן כולל בדבריו קטעי אמת, וכי גם דובר שעיקרי דבריו אמת מתבל דבריו לפעמים באמירה שאינה אמת, ועל בית המשפט לנסות ולהפריד בין אלו לאלו. הסינון וההפרדה בין חלקים אלה הם מן המלאכות המקובלות על בית המשפט. ניתן להוסיף כאן, כי סתירה בגירסאות השונות של הנאשם, המתארות את ביצוע העבירה והנבחנות על ציר הזמן, היא תופעה מוכרת במקרה של הודאה בשלבים. הווי אומר, קורה שחשוד או נאשם מתחילים תגובתם לחוקרים בהכחשה כללית, מודים לאחר מכן רק במקצת, תוך שהם מבקשים להרחיק עצמם מעיקרו של המעשה האסור, ורק במהלך החקירה, כאשר מוצגות לפניהם סתירות בדבריהם ובדברי נחקרים אחרים או מימצאים אובייקטיביים, קורה שגירסתם הראשונית נפרמת וכי נפרסת, לפעמים אט-אט, תמונה רחבה ומלאה יותר. לו היה עצם קיומה של סתירה באמרות בגדר מניעה כללית להסתמכות על הודאה, הרי לא ניתן היה להסתמך אלא על הודאתו של מי שהתוודה על אתר, מיד עם פתיחת החקירה, ולעולם לא ניתן היה להישען על אימרתו של מי שהכחיש תחילה בצורה כלשהי את עבירתו; אולם, כמבואר לעיל, לא אלו אמות המידה לפיהן מחליט בית המשפט במשקלה של הודאה". 

נשוב רגע להודיותיו של סמיר: ההודיה ת/307 הסתיימה בשעה 15:30. ההודיה ת/363 התחילה בשעה 17:00. 

הכיצד ניתן להסביר את האפשרות שהחוקרים החליטו דווקא בפרק זמן קצר זה, שבין שתי ההודעות, שעל סמיר לשנות את גירסתו באשר לחזרה הביתה ולהתאימה לזו של ג'דען – גירסה שהיתה בידי החוקרים כבר חמישה ימים? מדוע אם כן, כפי ששאלנו כבר, לא דאגו ליישים אותה בהודעה הראשונה של סמיר? מדוע עליהם לגרום לשינוי, אם יכלו לגרום לה מלכתחילה?

כל התאוריה של ההגנה, לפיה החוקרים מכתיבים גירסאות לנאשמים בהתאם להתפתחויות החקירה, נופלת במקרה הנוכחי, בהתחשב, כאמור, בפרק הזמן הקצר שחלף בין הודיה להודיה, כאשר המידע המניע, כיבכול, את החוקרים להחליף גירסה בגירסה, מצוי כבר ברשותם מזה מספר ימים. 

חוסר היגיון בגירסאות הנאשמים
17.	האמור לעיל מספק למעשה תשובה לכל טענותיו של הסניגור בדבר חוסר ההיגיון בגירסאות הנאשמים; חוסר היגיון בכך' שכרונולוגית ישנן הודיות מאוחרות המאמצות הודיות מוקדמות, למרות שההודאות המוקדמות כבר נזנחו עם התקדמות החקירה, או חוסר היגיון לכאורה, בכך שנאשם מחליף גירסה מפלילה אחת בגירסה מפלילה אחרת. 

למעשה, זהו המוטיב המרכזי בטיעוניו של הסניגור, כאשר הוא מביא לכך מספר דוגמאות. 
דוגמא נוספת שעליה מתעכב הסניגור, הינה בעניינו של פתחי. פתחי טען מלכתחילה, כי הגופה הושארה בבית דורי (ראה ת/197, מיום 15.3.84, וכן תמליל שחזור, ת/210, מיום 17.3.84), ולאחר מכן בהודיתו, ת/309 מיום 28.3.84, סיפר על תחנת הביניים על-יד האוניברסיטה (החורשה). על כך מקשה עו"ד פלדמן, מדוע חשב פתחי כי אם יגיד שהגופה נשארה בבית דורי זה יפעל לטובתו, ומדוע, במקום לשמוח כי הודייתו לא יכולה להתקבל כסיפור אמיתי (באשר למקום השארת הגופה לאחר הרצח), משנה פתחי את עדותו ומספר, כאמור, בהודייתו האחרונה, על כך שהגופה הועברה לחורשה. 

לטענת הסניגור, 'תאוריית השיטוי', כפי שהוא מבין את האמור בנושא זה בהחלטתנו במשפט הזוטא, אינה יכולה לספק מענה לכל התהיות הללו. 

נאמר בענין זה כך: 
הנאשמים אכן ערבבו אמת ושקר גם יחד. לא ניתן בכל מקרה להניח את האצבע ולומר מדוע בנקודת זמן מסוימת נבחרה על ידי הנאשמים, או מי מהם, גירסה פלונית, ואחר כך שונתה לגירסה אחרת.

בע"פ 408/79 אבו עמרה ואח' נ' מ"י (פד"י לד(2), עמ' 272 (להלן: ענין אבו עמרה), אמר כב' השופט שמגר את הדברים הבאים: 
"לפעמים אף מתגלית אצל נחקר הנטייה לעוות דברים, למשל כאשר הוא מוסר הודאה בשל כך שנתחוור לו שחבריו האחרים הודו, וזאת כדי שהדבר ישמש מעין ניסיון של הרגע האחרון להרחיק עדותו ולהרחיק עצמו ככל האפשר מן הענין" (עמ' 278).

גם זוהי אפשרות רלוונטית לעניינו, כאשר הנאשמים הם שצריכים להסביר זאת. 

לא בהכרח חייב להיות "ערך מוסף" לבחירת גירסה מסוימת לעומת גירסה אחרת, כאשר שתיהן מפלילות. ערבוב האמת בשקר מקשה על המשטרה להגיע לגירסה, וגם הנאשמים מבינים זאת.
הערך המוסף נמצא, במקרה זה, לאו דווקא בהחלפתו של נתון מסוים בנתון אחר, אלא בעצם העובדה שיש מספר גירסאות, באופן שהחוקרים מוצפים בפרטים, חלקם נכונים חלקם לא נכונים, וזהו "השיטוי".

בפי הנאשמים אין הסבר לשינויים בגירסה, אפילו לא ברמה של "השוטרים אמרו לנו לומר" פרט זה או אחר.
הנאשמים לא נתנו הסבר להודיותיהם, ומשנפלה טענת האלימות נותרו האופציות של – "המצאנו, אמרו לנו" - כאשר אין שום קו שיטתי בין "המצאנו", או "אמרו לנו", ואין שום גירסה שניתן להתייחס אליה בהקשר זה. 

איננו יודעים אם פתחי, לגירסתו, בחר להגיד כי הגופה נשארה בבית דורי, משום שכך נאמר לו, או משום שהמציא, או כל הסבר אחר.

ושוב, אם הטענה היא, כי הגירסאות משתנות בהתאם למידע שיש בידי החוקרים, הרי שהטענה איננה יכולה לעמוד במקרהו של פתחי. 

בתאריך 17.3.84, בו מספר פתחי  כי הגופה הושארה בבית דורי, הגירסה היחידה בנושא זה המצויה בידי המשטרה, היא גירסתו של עלי. 
סמיר מסר את גירסת ההודיה שלו רק ב-18.3.84, עאטף ואחמד נעצרו ונחקרו רק בתאריכים מאוחרים יותר. 

במסגרת "התבניתיות וההשראה ההדדית", ניתן היה לצפות כי החוקרים יתאימו דווקא את גירסתו של פתחי לגירסה הידועה להם, דהיינו גירסתו של עלי.
גירסתו של עלי, בשלב זה, היא גם גירסה נוחה והגיונית. לטענתו, הגופה הובלה למערה מיד לאחר הרצח, ובידי החוקרים אין בשלב זה שום נתון חיצוני שסותר גירסה זו.
עלי אומר את הדברים בתאריך 12.3.84, בת/365, וכן בתאריך 13.3.84, בת/318, ואין גירסה שונה שלו הקודמת ל-17.3.84, יום השחזור של פתחי, ת/210.
לפיכך ניתן היה לצפות כי זו תהיה גירסתו של פתחי. 

וראה זה פלא, בפי פתחי גירסה אחרת, דהיינו, כי הגופה הושארה בבית דורי "ואחמד אמר שנבוא לקחת אותה ביום שישי בלילה ונשים אותה במערה" (ת/210, עמ' 7) (כדאי לשים לב לכך שפתחי מדבר כבר בשלב זה על פינוי הגופה ביום שישי בלילה, נתון העולה בקנה אחד עם הגירסה הסופית).

המסקנה המתבקשת היא, כי פתחי אמר מה שאמר משום שכך רצה לומר. 

מכיוון שהגירסה ב-17.3.84 איננה יכולה להיות פרי הנחייתם של החוקרים, פתחי צריך לתת את ההסבר מדוע אמר את הדברים. 
אין בפנינו, כאמור, שום הסבר ויש בכך משום אישור למה שנאמר על ידינו לעיל, דהיינו, כי הנאשמים מפזרים פרטים כוזבים בתוך ההודאות. גירסאות רבות וסותרות לא תאפשרנה לגבש תמונת מצב אמיתית. 

אם הטענה היא, כי הגירסאות משתנות בהתאם למידע שבידי החוקרים, הרי כפי שאמרנו, דווקא מצד החוקרים ניתן לצפות לעקביות בענין זה, ולא לגירסאות שונות, שהאחת איננה יותר טובה מהאחרת. 

לסיכום נקודה זו – את ההיגיון, כפי שאמרנו, צריך לחפש דווקא בהתנהגות החוקרים. השאלה צריכה להיות מדוע בחרו החוקרים "להתיישר" לפי דברי נאשם מסוים ולהתאים אליו את גירסאות שאר הנאשמים, כאשר, כפי שמציין גם הסניגור, גם הגירסאות הקודמות שהיו בידיהם הן גירסאות מפלילות.
עבור החוקרים אין שום ערך בריבוי גירסאות ובהכברת פרטים, ובשתילת פרטים כוזבים בתוך פרטים אמיתיים. 
עבור הנאשמים יש לכך משמעות. 

מקום ביצוע הרצח
18.	נושא נוסף שעליו מתעכב הסניגור הוא מיקום הרצח בבית דורי, כאשר הטענה היא, כי בית דורי "נכנס בצליעה" לתמונת החקירה. הנאשמים סברו כי עאטף שומר בבית דורי. בדיעבד, אין מחלוקת כי עאטף לא שמר שם, ועל כן כל ההיגיון מאחרי בחירתו של בית דורי נעלם, שהרי לא היה להם שם איש קשר. 

נראה לנו כי דווקא השתלשלות העניינים שקדמה לגילוי, שהרצח נעשה בבית דורי, מעידה על כך שזוהי אכן האמת. 
מלכתחילה הוליך עלי את החוקרים למקומות שונים, לרח' אבא חושי ולבנין רב קומות בשלבי בניה ברמת אדי (ראה ת/180 וכן ת/205).

פתחי היה הראשון שהוליך את החוקרים לבית דורי (בתאריך 14.3.84), כאשר החוקרים סברו באותו שלב שהרצח היה במקום בו שמר עאטף, שאיננו בית דורי. 
לאחר מכן דיברו כל הנאשמים על כך שהרצח התבצע בבית דורי, כאשר הם מתייחסים אליו כאל הבניין שבו שמר עאטף.

אין ממש גם בטענת הסניגור, כי לבית דורי אין שום ערך מוסף, אם עאטף איננו השומר בו. בית דורי נמצא בקרבת מקום לסופר שבו עובדים הנאשמים. הקרבה מאפשרת הכרות של הנאשמים עם הבית (וזו אינה ההכרות היחידה כפי שיובהר בהמשך).
הנאשמים אינם עבריינים מקצועיים ודי להם בכך שעאטף "ידאג לפנות את השטח ושלא יהיה אף איש והוא עאטף ישמור על המקום ביום חמישי" (הודאת פתחי, ת/197). 
על סדרי השמירה, נכון יותר על העדר סדרי השמירה והעדר הפיקוח על השומרים שאמורים היו לשמור בבניינים שבבניה, ועל נגישותו ועל הקשר של עאטף לבית דורי, הרחבנו את הדיון בפרק האליבי של עאטף, ועל כך שהראיות מצביעות שעאטף אכן היה בפועל בבית דורי ביום חמישי אחר הצהרים ושהשומר מחמוד קוזלי לא היה בו. 

השמירה בבית דורי
19.	כיוון שנגענו בנושא השומר בבית דורי, זה המקום להתעכב על ענין השמירה, נושא שבו רואה הסניגור משום ראיה חיצונית, הסותרת לחלוטין את האפשרות כי הרצח בוצע בבית דורי.

לא היתה מחלוקת על כך, כי בתאריך 8.12.83, שמר בבית דורי אדם בשם מחמוד קוזלי (להלן: מחמוד). מחמוד קוזלי הוא קרוב משפחה של אחמד. 
אנו מפנים בענין זה לפרק הדן באליבי של עאטף, פסקה 7.

על-פי הרישומים של תייסיר, שהוזכר באותו פרק, החל מחמוד לעבוד ב-7.12.83  (ראה ת/481 עמ' 2 וכן נ/93) – אנו מזכירים כי אחמד ועאטף היו בבית דורי, בתאריך 7.12.83, כפי שפורט בפרק הנ"ל.

עוד אנו מזכירים, שאחמד עבד בבית דורי בימים 15,16,17 בנובמבר 1983 (ראה ת/549א' עמ' 1-2), וכן פסקה 23 בפרק הדן בהודאותיו של אחמד.

בחקירתו הראשית טען מחמוד, כי אחרי שבוע שבועיים מאז ששמר במקום היה יוצא ל"סיבוב" במהלך השמירה, שנמשך כ-10-15 דקות, פרט לכך לא עזב את המקום.
במהלך הסיבוב, כאשר היה מחוץ למבנה לא נהג לנעול את המבנה (עמ' 4804 שורה 15). 

בחקירתו הנגדית התבקש מחמוד להסביר מדוע לא עזב את המקום בשבוע שבועיים הראשונים, והסביר כי "היה חומר הרבה בחוץ ואני הייתי שומר שם והייתי נשאר שם לא זז משם" עמ' 4820).

העד נשאל האם החומר היה שם רק בשבוע הראשון, והשיב כי לאחר מכן הכניסו אותו למחסנים.
העד נשאל, אם כך, מדוע ועל מה המשיך לשמור, והסביר כי עד סוף העבודה שלו, חודש וחצי – חודשיים לאחר מכן היו שם עצים, ברזלים ומלט.

משמע, לא הכנסתם של העצים והברזלים למחסן, היוותה את נקודת המפנה לענין התחלת "הסיבובים". 
כשנשאל העד לענין זה, הסביר כי אחרי שבוע שבועיים התחיל ללכת לקנות סיגריות בסופרמרקט הקרוב.

העד נשאל: "ש' מה קרה אחרי שבועיים שהרשית לעצמך ללכת לסופר מרקט לקנות סיגריות באמצע העבודה ולהשאיר את הברזלים והמלט בלי שומר"
ותשובתו: "מה אני אעשה, אני צריך לקנות סיגריות הייתי הולך" (עמ' 4821).

בסופו של דבר, לאחר חקירה ממושכת בנקודה זו, הסתבר למעשה, כי אין לעד הסבר מדוע התחיל  בטיולים רק שבוע שבועיים לאחר שהגיע לעבודה.

עוד מסתבר, כי בהודעתו במשטרה לא סיפר שרק לאחר שבועיים החל לצאת לטיולים לפרקי זמן קצרים מאתר השמירה.

בהודעתו הראשונה ת/528 אמר העד: "אני בדרך כלל לא עוזב את המקום אבל לפעמים כשחסר לי סיגריות, אני הולך לסופר סל וקונה משם סיגריות ואז אני משאיר את המקום לבד" (עמ' 2).
אין כל התייחסות לשינוי באורח התנהגותו לאחר כשבועיים.

הודעתו הנוספת ת/529, יום לאחר מכן, נגבתה ממחמוד לאחר שהופגש עם עאטף (לכך נתייחס להלן), ושם אמר מחמוד "... אבל לפעמים אני משתעמם לי אני עושה סיבוב ... זה לוקח איזה עשרים דקות חצי שעה בערך".

מחמוד ידע בוודאות בהודעה זו על איזה יום מדובר, שכן היא נגבתה מיד לאחר שהופגש עם עאטף, ובמפגש דובר על יום הרצח (שהוא למעשה יום השמירה הראשון של מחמוד), ועדיין זו התשובה.

גם כאן, אין כל אבחנה בין השבועיים הראשונים, לתקופה שאחריה.

עצם העובדה, כי מחמוד טרח "לשפץ" את עדותו בנקודה קריטית זו, מצביעה על כך כי לא ניתן לסמוך עליה, בוודאי לא ניתן לקבוע על סמך דבריו, שלנאשמים לא היתה יכולה להיות הזדמנות לבצע הרצח בבית דורי, משום השמירה במקום.

כדאי אולי להזכיר בהקשר זה נקודה נוספת שבה חזר בו העד מגירסתו במשטרה: באשר לפגישתו עם אחמד ועאטף בבית דורי ביום שקדם לרצח, 7.12.83, אף זו נקודה חשובה לנאשמים.

אנו רואים לנכון לציין, כי העד אישר בבית המשפט, שהשוטרים רשמו את מה שהוא אמר להם, ולא היו דברים שהוא רצה לומר והם לא הסכימו לרושמם (עמ' 4808). מה שלא הפריע לו לטעון, שאמר לשוטרים בזמנו שבשבוע שבועיים הראשונים לא עזב המקום אך הדבר לא נרשם (עמ'  4824, וראה גם פסקה 12, בפרק האליבי של עאטף).

בסיכומים הפנתה התביעה לנתון נוסף המתקשר לאופי שמירתו של מחמוד במקום, ולשאלה האם אכן היה ברציפות באתר השמירה ולא עזב אותו. 
ההפניה היא לת/327, הודייתו של נאשם 1 מיום 20.12.83.

אחמד נשאל מה עשה ביום שקדם למעצרו הראשון (20.12.83), קרי בתאריך 19.12.83.

על כך הוא משיב: "... נסעתי במונית לעוספיה לגיסי מחמוד כוזלי לקבל ממנו צ'ק על סך 30,000 לירות. ... הגעתי לעוספיה וישבתי אצל גיסי עד שעה שמונה וחצי בערב"  (ההדגשה שלנו) (עמ'    8).

תאריך ה-19.12.83 נמצא עדיין בתחום השבועיים הראשונים לשמירתו של מחמוד, שבהם על-פי גירסתו האחרונה, הוא לא עזב כלל את בית דורי, או לפי הגירסה הראשונית במשטרה הוא עזב רק כדי לקנות סיגריות בסופרמרקט - ולמרבה הפלא הוא נמצא בביתו, וכנראה לפרק זמן לא מבוטל.

מחמוד נחקר על כך ועבר מהכחשה טוטלית וטענה כי אחמד כלל לא ביקר אצלו, לטענה, כי אינו זוכר ביקור ספציפי כזה של אחמד שבא אליו לקחת שיק. 
לכאורה אין סיבה שלא לקבל את דבריו של אחמד בנושא זה, בהודעה שמסר ביום מעצרו הראשון.

תאריך 19.12.83 אינו תאריך חשוב מבחינת הצח"מ (שלגביו יש סיבה "לשתול" דברים בפי מי מהנאשמים), ועל פני הדברים נראה כי אחמד משיח כאן לפי תומו.

לפני סיום הדיון בשאלת השמירה בבית דורי, אנו רוצים להתייחס בקצרה לשלוש נקודות נוספות:

א) כאמור, מחמוד קוזלי הופגש עם עטאף. דו"ח המפגש, הוא ת/219 מיום 29.3.84, קצר ביותר ונערך על-ידי פקד שמשון נוי.
פקד נוי אומר למחמוד (כשעאטף לידו): "עאטף אומר שביום חמישי 8.12.83 בזמן שאתה הגעת מנווה שאנן לדניה הוא היה במקום הבניה ועשה שם מה שעשה עם עוד 4 חברים ולא ראה אותך במקום
עאטף - נכון כך היה
מחמוד - אני תמיד שמה אני לא זוכר מתי זה היה אבל לפעמים אני עושה סיבוב ברגל ... זה לוקח איזה 30-20 דקות".

אנו רואים חשיבות בכך שעאטף מאשר את הרצח בנוכחות השומר, שהחוקרים אינם נרתעים מהפגשת השניים, ומחמוד אינו מוסר את הגירסה שמסר בפנינו. 

ב) בדיקת גירסאותיהם של מי שאחראים על השומרים מצביעה על כך, כי הביקורת עליהם היתה רופפת ביותר אם בכלל, ולמעשה האחראים לשמירה הסתפקו, בהצבת השומרים באתרי השמירה, בלי פיקוח ובקרה ממשיים.
בגדר האחראים לשמירה אנו כוללים את תייסיר ספיה, מחול ג'רייס וחכליל חכרוש.
האחרון – אינו קשור ישירות לשמירה בבית דורי, אולם יש בעדותו כדי לשפוך אור על סדרי השמירה באופן כללי. באשר לנוהלי השמירה והפיקוח על השומרים, אנו מפנים לפסקה 7 בפרק האליבי של עאטף.

תייסיר ספיה הוא, כאמור, האחראי על השומרים בחברה שהעסיקה את עאטף.
ספציפית באשר לתאריך הרלוונטי, אומר העד, תייסיר ספיה: "...ולכן אני לא יכול להגיד שמחמוד קוזלי היה בפועל באתר הבניה בתאריכים 9/12/83-7 כי לא הייתי במקום" (ת/481 עמ' 2).
(בעדות בפנינו לא זכר העד למעשה מאום, ועל כן הציטוטים הם מן ההודעות, או מהעדות בחיפה).

מחול גרייס היה מנהל העבודה בבית דורי בתקופה הרלוונטית.
העד אומר, כי לחדר השומר היו נכנסים רק לעתים רחוקות.
אין כל נוהלי שמירה או פיקוח על השומרים מטעם חברת א' דורי.

חליל חכרוש הוא קבלן בנין שבנה במקום השמירה של עאטף (לא בבית דורי). לדבריו: "אני אף פעם לא עשיתי לו בקורת..." (ת/478).
בעדותו בחיפה הוסיף, כי "לי לא היתה אפשרות לדעת אם הוא היה נעדר ממקום השמירה בשעות שהיה צריך להיות שם" (ת/479).
ובפנינו אמר: "לא ביקרתי אותו במיוחד אלא אם היתה לי איזה הזדמנות בסביבה הייתי עובר דרכו, במיוחד לא ביקרתי" (עמ' 3234).

כאמור: הדברים אינם מתייחסים לשמירה בבית דורי, אבל יש להם אינדיקציה לנורמת הפיקוח והביקורת שהיתה מקובלת אז.

באותו הקשר אנו מפנים גם לדבריו של עאטף עצמו, אשר מספר על כך שהוא נהג לעזוב את מקום השמירה כדי לשתות בירה ואפילו כדי לחזור לביתו (וראה גם לענין זה פסקה 4 בפרק האליבי של עאטף).

כשם שאין מקום לסבור שנורמת הפיקוח בבית דורי היתה שונה מנורמת הפיקוח במקומות אחרים, הדעת נותנת כי נורמת השמירה היתה דומה אם לא זהה, וכשם שעאטף הרשה לעצמו לעזוב את מקום שמירתו, כך גם מחמוד, והדבר עולה בקנה אחד גם עם הדברים שנאמרו לעיל, ביחס לבילוי של אחמד בביתו של מחמוד ביום ה-19.12.83 עד השעה 20:30.

ג) ובאותו הקשר:
בפרק שהוקדש לעאטף התייחסנו כבר להודעתו של קאסם סביחי, אולם נראה לנו כי מן הראוי לעשות זאת גם בהקשר הנוכחי (מוצג נ/152).

קאסם שמר, כזכור, בתאריך 8.12.83 בסמוך לעאטף, והשניים ישנו יחד.
בהודעתו הנ"ל מספר קאסם, כי הוא עצמו היה בצריף השמירה של עאטף בתאריך 8.12.83 "לפני שהתחיל החושך", וכאשר חזר אחרי שעתיים, שעתיים וחצי, לא מצא את עאטף.
לפני שנפרדו אמר לו עאטף כי הוא הולך (מכל המקומות בעולם) "אצל דוד שלו סאלח סביחי ששומר בבנין של הקבלן דורי על יד הסופר סל בדניה".
כשחזר קאסם, המתין לעאטף, ועטאף אמר לו כי "הוא היה אצל דוד שלו סאלח בבנין".

בתאריך 8.12.83 – שמר כבר מחמוד קוזלי בבית דורי, אולם סביר בהחלט שעאטף עדיין יתייחס אליו כאל הבנין שבו שמר דודו, סאלח, שהרי מחמוד החל לשמור בית דורי יום קודם, ב-7.12.83.

מכל מקום: בגדר "מקריות" – האם באמת ניתן לקבל, שבמקרה אמר עאטף לקאסם כי הוא הולך לבית דורי ביום ה-8.12.83?

סוף דבר בנקודה זו:
השמירה בבית דורי, לא יכלה למנוע את ביצוע הרצח במקום.
העד המרכזי – מחמוד שינה את גירסתו בנקודות הקריטיות, והתמונה הכללית המצטיירת היא כי הוא עזב את מקום השמירה גם לפרקי זמן ארוכים.

בנוסף לשינויים בגירסה, האומרים את שלהם, הרי אין גם קושי להבין את המניע של מחמוד לשקר.

הודאה בכך כי הוא עוזב את המקום לפרקי זמן ארוכים, משמעה אי ביצוע עבודתו.
ואם נימוק זה אינו רלוונטי היום, הרי אחמד קוזלי הוא קרוב משפחה שלו, וניתן להבין כי הוא רוצה לעזור לו.

עדויות שאר העדים מצביעות על כך שלא היתה למעשה ביקורת במקום, אחמד ועאטף מכירים את המקום, המצוי בקירבה למקום עבודתם של הנאשמים.

כל הנתונים הללו יחד מביאים לכלל מסקנה, כי הנתונים האובייקטיביים אינם עומדים בסתירה לגירסת הנאשמים כי הרצח בוצע בבית דורי.

מקום החטיפה
20.	הדוגמה הנוספת אותה מביא הסניגור לענין חוסר ההיגיון שבגירסה הסופית, שצריך להביא, לדעתו, למסקנה שהגירסה אינה יכולה להיות אמת, הוא ענין החטיפה שבוצע על-פי ההודאות, מן המקום שכונה ה"טרמפיאדה".

לענין לוח הזמנים, עדויותיהם של יואב כץ, מירב אלוני, הגב' לאה רוזנטל (ארדרייך) והעוזרת יפה לוי, התייחסנו בפרק הפותח.

כללית, ובגדר התייחסות לטענתו של עו"ד פלדמן בנושא זה, נאמר כך:
כל הקשיים שעליהם מצביע הסניגור, כמו: החטיפה במקום הומה אדם בפרק זמן קצר ביותר נכונים לגבי הנאשמים כמו שהם נכונים לגבי כל חוטף אחר.
המנוח אכן נחטף לא רחוק ממקום מגוריו, ובשעת יום.

אך נציין, שלא היתה שום ראיה על כך שמקום החטיפה הוא מקום "הומה אדם" . היפוכו של דבר, מן הראיות עולה דווקא, שאיש לא היה שם בשעת החטיפה. ראה עדותה של מירב אלוני  בבית המשפט המחוזי בחיפה (ת/548א), והודעתה (ת/548ג), לפיהן לא ראתה במקום, כשהגיעה אליו, אף אדם. מעדותו של אחי המנוח, יואב כץ, ברור שהעדה הגיעה למקום סמוך לאחר המנוח (עמ' 41 לפרוטוקול).

גם בהנחה שגירסה לפיה עצר המנוח טרמפ, היתה נושאת עמה מימד גדול יותר של שכנוע, הרי שהנחה כזו שומטת במידה רבה את הקרקע מתחת לתיזה של ההכתבה, ההנחיה או ההשראה מטעם החוקרים; שהרי גם לחוקרים כבעלי היגיון סביר, ברור "היתרון" של גירסה זו. העובדה שהם לא "הכתיבו" גירסה זו לנאשמים, מחזקת את המסקנה שלנו, כי אכן רשמו מה שהנאשמים אמרו מרצונם.

שום דבר בחומר הראיות אינו מצביע על כך, שהחטיפה לא בוצעה במקום שהנאשמים מדברים עליו.
לו אכן היה המנוח מגיע לביתו של גיא, הדעת נותנת כי היה נכנס אליו.  
דני קבע עם גיא, שחיכה לו, וציפה לשמוע את קריאתו. 
גיא גם סיפר, כי הוא הסתכל החוצה דרך החלון, כאשר אמו אמרה לו שהיא חושבת ששמעה את דני קורא לו בשעה 17:25 (ת/28). 

ככל שהדברים אמורים בהיגיון, אם אכן היתה קריאה, הרי דני היה ממתין לפחות פרק זמן מינימלי כדי לראות אם גיא נענה לה, וכאמור גיא נענה לה.

גיא גם מספר, כי בשעה 17:30 כבר צלצל לביתו של דני כדי לברר מדוע הוא איננו מגיע. מה שמוכיח כי היה דרוך ואין כל סיבה להניח, שלא היה שומע את דני  לו היה קורא לו. 

דני היה בן בית בביתו של גיא, וניתן להניח ברמה סבירה של וודאות כי היה דופק בדלת ונכנס, שהרי גיא ממתין לו והוא מודע לכך. 

העובדה שלא הגיע בסופו של דבר לביתו של גיא, מקבעת את זמן ומקום הרצח לפני ביתו של גיא, שעל כן גירסת הנאשמים כי הוא נחטף ליד מערבל הבטון מתיישבת עם המציאות, ומתיישבת עם עדותו של אחיו של המנוח (עמ' 40-41).

הודאותיו של עלי
21.	טענתו הבאה של עו"ד פלדמן (לפי פירוט הטענות בסעיף 2 לעיל, טענה 2ז') נוגעת שוב להודיה הפותחת, הודייתו של עלי, וממנה עובר הסניגור לדון בכל הודיותיו של עלי.
נראה לנו, כי נושא זה כבר נידון מכל זווית אפשרית. 

למרות זאת, כיוון שהסניגור הקדיש לענין זה, להערכתנו, את החלק הארי של טיעוניו, באשר למשקל ההודאות (בסיכומיו בעל פה של הסניגור, כפי שתומללו מאוחר יותר, תופס הטיעון המתייחס לעלי למעלה מ-150 עמודים), נתייחס אף אנו למספר היבטים נוספים העולים מטיעוניו של הסניגור.

איננו מקבלים את הטענה, כי עלי הודה משום שיכולת העמידה שלו כנגד החוקרים היתה חלשה, והוא נקט בדרך של מסירת גירסה שהפילה אשמה על אחרים כדי להוריד מעל עצמו את הלחץ. 

עלי דברן גדול. 
נטייתו היא להציף את השומעים במילים, ים של מלל, שבחלק גדול מאוד מן החקירה בפנינו לא היה מאחריו תוכן של ממש, שמא משום שלא היו בפיו של עלי תשובות של ממש.

אין לבלבל בין נאשם המרבה במילים, לבין נאשם חלש. איננו משוכנעים, כי יכולת העמידה של עלי חלשה יותר מזו של חבריו. 
כנגד "החולשה" שלה טוען הסניגור, יש להזכיר שוב את העובדה כי עלי התחיל לדבר יום אחד בלבד לאחר שנעצר, ולא היה נתון במעצר פרק זמן שדי בו כדי לשבור את רצונו. 

בהודיותיו הראשונות, עלי ניסה להסיט את האחריות ממנו והלאה, כפי שעושים חשודים רבים המוצאים עצמם במצב דומה.
שום דבר בטיעוניו של הסניגור, אין בו תשובה של ממש לכך שהאנשים אליהם הפנה עלי, ובשמותיהם נקב כמי שביצעו את המעשה, אכן הודו אחר כך בעצמם בביצועו.

הזכרנו כבר, כי היו גם אנשים נוספים שנחקרו - לא מבוגרים יותר; לא מתוחכמים יותר; לא בעלי ניסיון רב יותר - והם לא הודו.

אחת הדוגמאות שמביא הסניגור, כראיה לכך שעלי הוא צעיר מבולבל, שכל מעייניו בהפסקת החקירה, ולשם כך הוא מוכן לספק לחוקרים פרטים שאין כל קשר בינם לבין המציאות, הוא פרשת שיחתו עם החוקר בשן (ת/191).
ענין זה כבר זכה להתייחסות מקיפה במשפט הזוטא וגם בסקירת הודיותיו של עלי. בשלב זה נוסיף, כי על פי השקפתנו, דווקא השיחה עם בשן היא ראיה למניפולטיביות של עלי, ויכולתו "לשתול" פרטים כוזבים בעליל כדי לבלבל את החוקרים.

שום דבר לא יכול להסביר את הטיעון כי המנוח נרצח בסכין, כאשר החוקרים ידעו מלכתחילה שזו איננה האמת, וגירסה מעין זו יכולה על כן להיות רק פרי מחשבתו העצמאית של עלי. 
לא בלבול יש כאן, אלא ניסיון מכוון להטעיה. 

לא ירדנו לסוף דעתו של הסניגור, לפיה העובדה שעלי חזר בו מגירסת הדקירה בסכין, לאחר שבשן הטיח בפניו שהוא משקר, מצביעה על הבלבול ועל רצונו לרצות את החוקרים. 

22.	הסניגור מפנה את תשומת הלב בענין זה גם לשחזוריו של עלי. לדעתו, לא ניתן לראות בעובדה שעלי שיחזר במספר מקומות משום שיטוי בחוקרים, אלא תהליך בו עלי לוקח פיסות של עובדות הידועות לו מהחוקרים, וכל פעם מערבב אותן ומשתמש בהן מחדש במקום אחר. 
במילים אחרות – יישום ההודאה הוורבלית, על סיטואציה של מקום. 

המוצגים הרלוונטיים לענין זה הם הדוחות ת/180 ות/205.
ת/180 הוא הדו"ח שבו מוליך עלי את החוקרים לשכונת גולדה (בתיאור המילולי שקדם לנסיעה עם החוקרים מצביע עלי על רח' אבא חושי).

"השיחזור" מתבטא במילים: "...ואמר שזה המקום שסיפרתי לכם" (עמ' 2).
אם לא די בממשות, או ליתר דיוק חוסר הממשות שב"שיחזור" מעין זה, הרי עלי חוזר בו מיד, ואומר שמה שמסר לא נכון, מחזיר את החוקרים לאותה שכונה, מצביע על בית אחר, מוביל את החוקרים למספר מקומות, שבהם שרפו ניירות, ואומר לבסוף שהכל שקר.

ת/205 הוא דו"ח הובלה והצבעה מיום 12.3.84, שבו הפנה עלי את החוקרים לרמת אדי.
גם בת/205 מדובר בהצבעה שהמלל הנלווה אליה הוא שעלי נשאר "ליד הטנדר ואילו סמיר, פתחי עאטף אחמד קוזלי ירדו עם הילד לכוון הבנין בשביל מוביל בין סלעים וצמחיה" (ראה ת/205    עמ' 2).

לעומת זאת, בת/212 מדובר בשחזור מלא, מוקלט ומוסרט שבו יש תיאור שלם של כל פרטי המעשה – היכן בוצעו, מי ביצע, איך ביצע וכיוצא בכך.
אין כל דמיון בין שלושת המסמכים.
אם בכלל, הרי ההשוואה ביניהם מראה שעלי אינו מצליח לפרט, ואף חוזר בו כשמדובר בהצבעה לא נכונה. בוודאי לא ניתן ללמוד מכך על יכולתו של עלי ליישם הודאה ורבלית על תנאי שטח.

אנו מוצאים לנכון לציין, כי בשיחזור, הראוי לכינוי שיחזור, ת/212 (מתאריך 21.3.84), לא נרתע החוקר מלשאול את עלי, כדלקמן:
 "גאנם: [ש] אתה יצאת והצבעת על בנין לא פה לפני מספר ימים. יצאת ואמרת שהרצח קרה בבנין ברמת גולדה. פעם יצאת אחרי הצהרים יכול להיות שלא קוראים לו רמת גולדה. מה שם המקום שם.
עלי: אבא חושי.
גאנם: אבא חושי אתה הראת לנו בנין לא גמור שילדה, ואמרת ששם היה המקרה והיום הבאת אותנו לבנין זה. מה התשובה שלך.
עלי: זה הנכון.
גאנם: מה הנכון פה או שם
עלי: לא זה הנכון.
גאנם: למה לקחת אותנו לשם.
עלי: הם אמרו לי אם ישאלו אותך רק אותם לשם.
גאנם: מי מדבר איתך
עלי: אם ידברו אתי המשטרה או מישהו כזה אמרו לי אחמד ועאטף"                 (עמ' 15-16).

נעצור לרגע במקום זה כדי להעיר ההערה הבאה: לכאורה תשובתו של עלי בנקודה זו היא חסרת היגיון וכי למה יגידו לו אחמד ועאטף דווקא להורות למשטרה על בית ברחוב אבא חושי או כל מקום אחר? 
אלא שהמשך השיחה מסביר את הדברים ומצביע על הכיוון הכללי שעליו כבר התעכבנו פעמים רבות.

המשך השיחה הוא כדלקמן:
"גאנם: אמרו לך אם תשאל אותך המשטרה אל תגיד את האמת.
עלי: כן תשקר להם.
גאנם: מה זאת אומרת להם תשקר להם.
עלי: אל תספר להם כלום. תשקר להם.
גאנם: בשביל זה הבאת אותנו למקום הקודם.
עלי: כן.
גאנם: ועכשיו זה המקום הנכון.
עלי: כן" (עמ' 16).

כיוון שהדברים מוקלטים אין מקום לחשש לדיוק שבהם. הדו-שיח קולח בין החוקר לעלי. עלי מבין בדיוק מה הוא נשאל ותשובתו באה ברצף וללא היסוס. יש בציטטה הנ"ל הוכחה לכך, שהיו שיחות בין הנאשמים לבין עצמם (ועמד לרשותם זמן רב לצורך זה, בין לפני המעצר הראשון ובין בתקופה שבין שני המעצרים), ובשיחות אלו עלתה, בין היתר, הטקטיקה של: אל תדבר, ולחילופין: תשקר להם.

זהו איננו המקום היחיד שבו מדבר עלי על הצורך לבלבל את החוקרים.

ראה לענין זה אמירתו לעיסא עמר, בתמליל המוקלט ת/138א, עמ' 4: "אני משחק אותה עליהם פעם הייתי אומר להם יכול להיות הוא רצח ופעם שניה הייתי אומר להם יכול להיות זה ...".

התבטאות נוספות של עלי, המצביעה על הבנתו כי כך הוא מבלבל את החוקרים מצויה בת/365, שהוא זכרון דברים מתאריך 12.3.84, לפיו אמר עלי, בין היתר, כי את גופתו של המנוח העבירו מיד למערה.

בסיום זכרון הדברים כותב החוקר: "לשאלתי מדוע סיפר אתמול והיום גירסה שונה השיב עלי כי הוא פחד מאחמד קוזלי שכל הזמן איים עליו ולכן סיפר כל פעם ספור אחר" (ההדגשה אינה במקור) (ראה ת/365 עמ' 5).

הדגש הוא על כך, שעלי מבין כי עצם העובדה שהוא מספר "כל פעם סיפור אחר" יש לה ערך, היא מבלבלת את החוקרים, ולכן היא משרתת לכאורה את חששו מפני אחמד.

יש בכך גם כדי להוכיח כי את שקריהם של הנאשמים אין לבדוק על-פי השאלה, האם שקר זה או אחר נוח להם, או מפחית מאשמתם, אלא כי אפשר שהשקרים וריבוי הגירסאות הם כשלעצמם מועילים לנאשמים.

באשר לטענה, כי עלי הודה שהוביל את הגופה למערה, למרות שיש לו אליבי ליום ו', שבו הובלה הגופה למערה, והוא: אירוסיו של אחיו, חוסני.
עלי הודה בכך שהוביל את הגופה, כאשר הגירסה היתה שהגופה הובלה למערה מיד לאחר הרצח (ראה: ת/180, ת/267, ת/365, ת/318, ת/205).

כאשר הטענה מתבררת כשקרית, והגירסה היא כי הגופה הועברה למערה למחרת – עלי דבק בגירסתו, כי הוא לא השתתף בהעברת הגופה למערה (ראה ת/356, ת/357, ת/369, ות/155).

איננו שוללים את האפשרות, כי עלי אכן לא השתתף בהעברת הגופה למערה ביום ו' (בשל חגיגת אירוסי אחיו), והעובדה היא כי כאשר הוא מרגיש על קרקע בטוחה בנושא זה, הוא אינו משנה את גירסתו, חרף העובדה שנאשמים אחרים אומרים כי הוא כן השתתף בהעברת הגופה.

הכירסום בזכות השתיקה
23.	לטענות 2ח', ט' ו-י' מבין הטענות של הסניגור שפורטו לעיל, התייחסנו כבר למעשה, ובשלב זה נתייחס בקצרה לטענה 2י"א – הכירסום בזכות השתיקה של הנאשמים, וכן טענה 2י"ב – המודולריות.
איננו מקבלים את הטענות הללו.

נחקר רשאי לבחור בזכות השתיקה ולא להשיב, כאשר לבחירה בזכות זו – יש "מחיר" ראייתי, אם יעלה גירסה בשלב מאוחר יותר. ראה ע"פ 230/83 בנימין חג'בי נ' מ"י, פ"ד לט(1) 785, 789:
"... אכן, זכות השתיקה עומדת לנאשם. אולם מששתק במקום שנתבקש הסבר, אין שתיקתו זו עולה בקנה אחד עם ציפיותיו שיאמינו לו, כאשר יעלה את גירסתו לראשונה בשלב של עדויות הגנה. כאשר נאשם טוען לחפות מוחלטת, והוא מעומת על-ידי חוקריו במשטרה עם חומר המעיד על מוערבותו בפשע, כיצד יצפה שיאמינו לו, אם נמנע מלפקוח עיני חוקריו כשמטיחים הם בפניו את העובדות, הידועות להם מפי שותפו לעבירה והמסבכות אותו בכל אותן עבירות עצמן. בנסיבות כאלה יש בשתיקתו כדי להוות חיזוק מה לעדויות התביעה"; וכן האסמכתאות המאוזכרות שם.

אולם, נחקר אינו יכול להכתיב את מספר הפעמים בהן הוא נחקר, וחקירות חוזרות אינן מהוות פגיעה בזכות השתיקה.

הדעת נותנת, כי ככל שהחקירה מורכבת יותר, וגם או כוללת חשודים רבים יותר במעשה העבירה, יתרבה מספר הפעמים בהן יהיה צורך לחקור חשוד, להציג לו שאלות ולעמת אותו עם נתונים חדשים – בלי שתפגע זכותו לסרב ולחזור לסרב להשיב.

בע"פ 4577/98 דיין נ' מ"י (פד"י נה(2) 405), נאמר בנושא זה:
"חקירה בתיק זה היא סבוכה ומטבעה אינה קלה, ולו היו צריכים חוקרים להפסיק לחקור חשוד רק משום שבשעת מעצרו הוא טען לחפותו, קרוב לוודאי שרוב מבצעיהם של מעשי העבירה היו נותרים עלומים. לכן המשך חקירתו של חשוד גם לאחר שהכחיש את המיוחס לו, ובעיקר לאחר שנצברו לחובתו ראיות מפלילות, היא מובנת, ואין בה פסול, כל עוד אינה גולשת לתחום האסור..." (עמ' 413, ראה גם ע"פ 1520/97 חדד נ' מ"י, פ"ד נה(2) 337, 350-351 (פסקאות 9-10)).

סוף דבר:
דעתנו היא, כי יש לתת להודיות משקל מלא.
כל אחד מהנאשמים מסר את גירסתו, או שינה אותה. מדובר בגירסתו ולא בגירסת החוקרים. 

לא קיבלנו כי מדובר בתכתיב של החוקרים. איננו מקבלים גם, כי מדובר בגירסאות מודולריות, שהחוקרים ברצותם מוסיפים וברצותם גורעים מהן קוביה.

סימן ג' – המבחן החיצוני

על המבחנים למשקל ההודאה
24.	משקלה של הודיה נבחן, כידוע, על-פי שני מבחנים:
המבחן הפנימי – שעניינו תוכנה של ההודיה, הקוהרנטיות שבה, הגיונה או חוסר הגיונה וכיוצא בכך.
המבחן החיצוני – אשר מבקש להבטיח כי אכן אין מדובר במתאבד על-ידי הודאתו, והדורש על כן ראיה מאמתת התומכת בהודאה, דרישת ה'דבר מה'.

המבחנים, אינם מנותקים זה מזה: הגיונם של דברים נבחן אף הוא על-פי כלל הראיות, שעל כן ראיה שיכולה לשמש 'דבר מה', קרי לענות על המבחן החיצוני, יכולה לתרום גם למידת השכנוע בהודיה עצמה, דהיינו: יכולה להוות כלי חשוב בהערכת תוכן ההודיה, שהוא המבחן הפנימי.

הפסיקה קבעה, כי הקשר בין שני המבחנים יהיה גם הקשר של מידתיות, דהיינו: ככל שמשקל ההודיה בהיבט המבחן הפנימי גדול יותר, יצטמצם הצורך ב'דבר מה', וממילא ניתן יהיה להסתפק ב'דבר מה' מינימלי או מינורי יותר.

בע"פ 774/78, 715 לוי נ' מ"י, פד"י לג(3) עמ' 228, 234 (להלן: ענין לוי), נאמר מפי כב' השופט ברק (כתוארו אז): 
"... בין שני מבחנים אלה קיימים קשרי גומלין. כך, למשל, ככל שמשקלה העצמי של ההודאה הוא גדול יותר, כן קטן הצורך להיזקק למבחן החיצוני של ה'דבר מה'. לעומת זאת, ככל שמשקלה העצמי של ההודאה הוא קטן יותר, כן גדול הצורך להיזקק לאמת מידה חיצונית לבחינת האמת שבהודאה".

אמירתו זו של כב' השופט ברק, שעליה חזרה הפסיקה המאוחרת יותר, מצאה ביטוי גם בדו"ח ועדת גולדברג (דין וחשבון הוועדה לענין הרשעה על סמך הודאה בלבד ולענין העילות למשפט חוזר, תשנ"ה).

הועדה המליצה, בסופו של דבר, לעגן את הדרישה לקיומו של 'דבר מה' בחוק (ולא רק בפסיקה), וכמו כן המליצה להשאיר בידי בית המשפט שיקול דעת נרחב לקבוע איזו תוספת ראייתית נדרשת בכל מקרה כדי להרשיע נאשם, כאשר תוספת ראייתית זו יכולה לנוע בין 'דבר מה' כרף תחתון, עבור דרך "דבר לחיזוק", וכלה בראיית סיוע (ראה לענין זה גם א' קמר: "דבר מה נוסף מפי הנאשם", פלילים ה' (תשנ"ו) 277).

בסופו של ענין, המלצות הוועדה נשארו בגדר המלצות ולגדר חקיקה לא הגיעו.

לענייננו, אפילו היינו יוצאים מנקודת ההנחה, כי המלצות הוועדה הן מחייבות, ואפילו היינו אומרים כי משקלן הפנימי של ההודאות אינו מן הגבוהים (ואיננו אומרים זאת), שעל כן גדל "הצורך להיזקק לאמת מידה חיצונית לבחינת האמת שבהודאה" (ענין לוי הנ"ל), עדיין היינו סבורים, כי קיימות בפנינו די ראיות חיצוניות, 'דברי-מה', כאשר חלקם יתכן שיכולים לעמוד גם בקריטריונים הנדרשים לראיית סיוע, ואיננו צריכים להכריע בכך.

קיום 'דבר מה'
25.	'דברי המה' הקיימים בתיק זה הם מגוונים, מסוגים שונים, ובעלי אופי שונה. 
הגיוון שבהם, העובדה שהם שייכים לקטיגוריות ראייתיות שונות, היא בפני עצמה נתון שיכול להיחשב כ'דבר מה'.

מן הפן המשפטי הפורמלי, די למעשה בעצם העובדה שמדובר במספר נאשמים, אשר היו כולם עדים במשפט, הודאותיהם קבילות, על כן, כראיה זה נגד זה, ויכולות לשמש כל אחת כ'דבר מה' המצטרף להודייתו של נאשם אחר מבין חמשת הנאשמים (ראה לענין זה ע"פ 614/80 אל בחירי נ' מ"י, פד"י לז(3) 169, 180).

התמיכה שיש בהודיה אחת, לגבי שאר ההודאות, היא בעלת שני היבטים משפטיים:
האחד: ההודיה קבילה מכוח סעיף 10א' לפקודת הראיות [נוסח חדש], התשל"א-1971, כנגד הנאשמים האחרים, ויכולה על כן לשמש כ'דבר מה'.
השני: הדמיון בין ההודאות של הנאשמים יכול בפני עצמו לשמש כ'דבר מה' (וראה לענין זה ספרו של י'' קדמי, על הראיות, חלק ראשון, 115 (דיונון, תשנ"ט), והפסיקה המוזכרת שם).

בענייננו, השימוש בהודיית כל אחד מהנאשמים לצורך 'הדבר מה' הנדרש להודיות שותפיו למעשה, אינו רק בבחינת יישום טכני ויבש של כלל משפטי, אלא יש בהודאות הללו משום ראיה מאמתת במובן המהותי.

אמרנו את הדברים גם בהקשרים אחרים, אולם אין מנוס מחזרה עליהם:
קביעתנו היא, כי כל ההודאות ניתנו מרצון טוב וחופשי, שעל כן העובדה, שאחד הנאשמים מודה ומספר על ארבעה נוספים, והארבעה הנוספים אכן מודים, היא ראיה מאמתת ברמה המהותית והערכית של הדברים.

26.	ה'דברי מה' הנוספים הקיימים הינם, כאמור לעיל, מקטגוריות שונות:

'דברי מה' הקשורים להודיות:
בקטגוריה זו יכללו השחזורים; ידיעת פרטים מוכמנים; ביטויים לתחושת אשם; כגון: הצעה לשמש עד מדינה; התעניינות כמה שנות מאסר צפויות; גילויי התרגשות, בכי וכיוצא באלה במהלך ההודאות.

'דברי מה' שמקורם בנאשמים, אבל אינם חלק מהודיות:
בגדר 'דברי מה' אלה יכללו שקרי הנאשמים בנושאי האליבי; שקרים הנוגעים לרכיבים בגירסה שאינם חלק מן ההתוודות; הזדמנות לביצוע הרצח.

'דברי מה' שהם ראיות חיצוניות "נטו":
בגדר 'דברי מה' אלה יבואו ענין שפיכת הזבל על-ידי סמיר; ענין השריטה של אחמד; הממצאים על הגופה, לרבות העלה שנמצא עליו; קשרים בין הנאשמים, לרבות הקשר שבין "הסכנינים" לבין ה"בדווים", קשר שאינו מובן מאליו. 

ענין שפיכת הזבל והשריטה, למשל: הם מספקים 'דבר מה' משמעותי כל אחד מהם:
האחד, עצם קיומו של הנתון, שפיכת הזבל, השריטה;
והשני, ההסברים השקריים בעליל שנתנו הנאשמים בהקשר זה. הסברים שאמורים היו 'לנטרל' את המשמעות המתבקשת לכאורה מעצם קיומו של הנתון.
ההסברים השקריים מצביעים על כך, שגם הנאשמים הבינו את המשמעות המפלילה של הנתונים בפני עצמם.

לכך יש להוסיף את החיזוקים לאמיתותן של ההודאות, כגון מספרן המרובה; העובדה שהיו הודיות גם בפני שופט מעצרים; קיומם של מדובבים, שבפניהם הודו הנאשמים; וכתיבת דברים פה ושם בכתב ידם של הנאשמים.

גם אם חיזוקים אלה אינם עונים על הצורך בדבר מה נוסף, הם מעלים את רף המשקל הפנימי, וממילא מורידים את רף המבחן החיצוני הנדרש.

שילובם של כל החיזוקים יחד, שולל כל אפשרות כי מדובר בהודיות התאבדות, או כל טענה אחרת שמטרתה להפחית ממשקל ההודאות.

להלן נדון בכל אחד מ'דברי המה', מן ההיבט המשפטי.

'דברי מה' הקשורים להודיות
27.	 לענין הפרטים המוכמנים:
כל הנאשמים ידעו מספר מרשים של פרטים מוכמנים. 

כפי שאנו חוזרים ואומרים, כל המרכיבים העיקריים של הגירסה נאמרים על-ידי הנאשמים:
שעת החטיפה ומיקום החטיפה (העולה בקנה אחד עם עדות אחיו של המנוח, גיא רוזנטל והעדים הנוספים בנושא זה); העובדה שהמנוח נחבל בסנטרו (הוכה לדבריהם באגרוף בסנטר); העובדה שנחבל סביב פיו (לדבריהם נחסם פיו ברכב, על-ידי אחמד); העובדה שהמנוח נחבל בראשו (הוכה לדבריהם בקרש); העובדה שהמנוח נחנק; העובדה שהמנוח נרצח מיד; העובדה שבמנוח בוצע מעשה סדום; פרטים על לבושו; היכן נמצאה הגופה.
כל אלה פרטים שעליהם ממצאים אובייקטיביים שעל כן ידיעתם – לכאורה משמעותית.

טענת הסניגוריה בהקשר זה, היא כי אין לידיעה זו משמעות, כיוון שמדובר בפרטים הידועים לחוקרים.

איננו מקבלים טענה זו, בודאי לא באופן גורף.

כאשר מדובר בפרטים מוכמנים יש חשיבות גם למספרם, והדעת נותנת כי ככל שמספרם רב יותר, כך פוחת החשש שמא מדובר "בהשתלה" של החוקרים, ביודעין או שלא ביודעין.

בענין ניג'ם שהוזכר כבר לעיל, נאמר בנושא זה:
"בקיאותו של המתוודה בפרטים מוכמנים כאלה, הינה בעלת משמעות רבה בבדיקת אמיתותה של ההודייה, ויש שהיא שקולה במהותה לראייה מסייעת. שכן יש בה לרוב כדי להצביע על הקשר בין הנאשם לעבירה, ולהפיג את החשש שההודייה היא הודיית שוא. וככל שגדל מספר הפרטים המוכמנים שהנאשם שזר בהודייתו, כך גם קטן החשש כי ידיעתו עליהם לא נובעת מביצוע העבירה, אלא מרמזים שנרמזו שלא במשים על ידי חוקריו בעת שנחקר ונקלטו על ידו" (עמ' 7-8).

הדברים צוטטו בהסכמה גם בענין אל-עביד (ע"פ 2109/96 אל-עביד נ' מ"י, פ"ד נא(1) 673, בעמ' 719).

באשר לעובדה שמדובר בפרטים שהיו ידועים לחוקרים: גם בענין זה אין לנו אלא לצטט את הדברים שנאמרו בענין אל-עביד, מפי כב' השופט אור, כדלקמן:
"כבר בפרשת דנ"פ 3391/95, הבעתי הסתייגות מן הגישה שלפיה אין לייחס משקל לפרטים מוכמנים המצויים בידיעת המשטרה. עמדה זו מחמירה, לדעתי, מעבר לנדרש עם רשויות החקירה. אינני סבור כי יש יסוד לחזקה, שלפיה פרט מוכמן שהיה בידיעת המשטרה הועבר לנחקר על-ידי החוקרים.
כפי שציינתי באותה פרשה:
'אני מתקשה לקבל את ההנחה שפרטים הידועים לחוקרי המשטרה, ובכלל זה פרטים אשר אי גילויים חשוב למהלכה התקין של החקירה, מגיעים במקרים רבים לכלי התקשורת. כן מתקשה אני לקבוע כלל - אשר כוחו עמו, כמובן, גם למקרים אחרים - שידיעת נחקר על פרטים מוכמנים תאבד, ככלל, ממשקלה הראייתי אם הפרטים ידועים לחוקרים. יתכנו, כמובן, מקרים בהם ניתן יהיה ליחס לחוקרים שהם אלה אשר גילו לנחקר את הפרטים. במקרה כזה ידיעת הפרטים לא יהיה בה, כמובן, ראיה נגד הנחקר.
אך לא קיים חשד מתמיד, ובודאי לא הנחה, שחוקרים מגלים לנחקריהם פרטים מוכמנים, אך כדי אחר כך להסתמך על ידיעת הנחקר אותם כראיה נגדו'" (עמ' 827-826).
איננו סבורים שניתן להוסיף דבר מה על האמור לעיל.

ידיעתם של הנאשמים במקרה זה עומדת בכל שלושת המבחנים שנקבעו בפסיקה לענין ידיעת פרט מוכמן:
א) הבקיאות צריכה להיות ברורה ולא ניתנת לספק;

ב) נדרשת הוכחת קיומו של הפרט במציאות;

ג) נדרש שהפרט לא יכול להימצא אלא בידיעתו של מי שביצע את העבירה.
(ראה לענין זה את ע"פ 2109/96 אל-עביד נ' מ"י, שצוין לעיל, וכן דבריה של כב' השופטת שטרסברג-כהן בענין שלום, שם צוטטו הדברים בהסכמה.

כיוון שגירסת הנאשמים היתה, בין היתר, כי הם נאחזו ברמזים שניתנו להם על-ידי החוקרים, ומהם נבנתה גירסתם, אנו רואים להדגיש שבידיעת הנאשמים היו, בין היתר, פרטים שלא ניתן לנחש אותם, או להיעזר ברמז שניתן להם.

כך למשל: כאשר מדובר בהכאת המנוח בראשו בחפץ קהה או קשירת הידיים.
כך למשל: הנאשמים מדברים על אגרוף בסנטרו של המנוח, כאשר בפועל נמצאת חבלה בסנטר.

כדי שנחקר שאינו יודע מידיעתו האישית פרטים אלה, יוכל לאומרם, הדברים צריכים להיאמר לו בצורה מפורשת וברורה, שאינה מותירה מקום לדמיון, שהרי אחרת יכול הנחקר להעלות במחשבתו וריאציות רבות, הן באשר לשיטת הרצח והן באשר לכל הנסיבות הנלוות.

רק הכתבת "טקסט" שיטתית יכולה ליצור הצלבה במספר פרטים רב כל כך בין המציאות לבין האמור בהודיות.
בהחלטתנו במשפט הזוטא – שללנו אפשרות זו.

השחזורים
28.	כל הנאשמים שחזרו את החטיפה והרצח. התייחסנו לשחזורים כאשר דיברנו על כל נאשם ונאשם בנפרד. 
בשלב זה נאמר, כי גם שחזורים הוכרו בפסיקה כ'דבר מה' היכול לתמוך בהודיה. 

בע"פ 721/78 פרץ נ' מ"י (פד"י לג(2) 242, 247), נאמר מפי כב' השופט שמגר: 
"אפשר להוסיף על כך כי יכולתו של המערער לשחזר בפרוטרוט את מהלכיו, תוך הבאת פרטי פרטים של מעשים ותנועות, שיש בהם כדי להצביע על התמצאותו של המערער במה שנעשה במקום ביצוע העבירה בעת הרצח ואשר הולמים את ממצאי המשטרה ,כפי שנקבעו מיד לאחר הרצח, יש בה גם כן כדי להוות 'דבר מה נוסף'"

כך גם בענין אבו עמרה:
"כאשר השותפות לרצח עולה, למשל, לא רק מן ההודאה אלא גם מן השחזור, ממנו נובע כי הנאשם היה מסוגל להביא את אנשי המשטרה למקום ביצוע הרצח ... רשאי בית-המשפט להסתמך על ההודאה בדבר שותפות לרצח העולה ממנה, גם אם מסתבר כי פרט זה או אחר בדבר צורת הביצוע או ההתנהגות לפני או אחרי המעשה, איננו בגדר הנושאים אשר בהם ניתן לקבוע ממצא שהוא נעלה מכל ספק" (עמ' 279).
ובהמשך:
"למותר להוסיף, כי יש בראיות, כפי שהובאו לפני בית-המשפט, דבר מה נוסף על ההודאה ולענין זה כבר הוזכר השחזור..." (שם, שם).

אנו חוזרים בענין זה על דברים שאמרנו כבר במשפט הזוטא, כי התבוננו בקלטות השחזורים יותר מאשר פעם אחת. הנאשמים אכן יודעים על מה הם מדברים, ודעתנו היא כי השחזורים הם בעלי משקל של ממש. 

ההצעה לשמש עד מדינה
29.	שלושה מבין הנאשמים הציעו לשמש עד מדינה: 
אחמד קוזלי (ת/147 (לענין דני כץ), ת/333, ת/393, ת/304 (לענין דפנה כרמון), וכן עדותו בבית המשפט בחיפה, ת/433);
סמיר (ת/149, וכן התייחסות בת/339, עמ' 2);
פתחי (ת/256).

כל אחד מן הנאשמים הללו הציע להיות עד מדינה (או התעניין במעמד עד מדינה), בנקודות זמן שונות ובשלבים שונים של התפתחות החקירה לגביו.

הצעה לשמש עד מדינה הוכרה בפסיקה כראיה תומכת שיכולה להתאים עצמה לכל אחד מסוגי הראיות התומכות המוכרים: סיוע, 'דבר מה' או חיזוק. 

בע"פ 3124/91 כהן ואח' נ' מ"י, פד"י מז(3) 406, נאמר בנושא זה כדלקמן:
"הלכה פסוקה היא כי כאשר נאשם יוזם מצדו פנייה לשמש עד מדינה, רואים בפנייתו זו 'ראשית הודיה', המפלילה את הנאשם, ויש בכוחה לשמש סיוע או חיזוק לראיות האחרות המצביעות על אשמתו של הנאשם" (עמ' 414).

כך גם בע"פ 470/85 בן גל ואח' נ' מ"י, פד"י מג(3) 133, גם שם נאמר: 
"... אני סבור איפוא, לאור האמור לעיל, כי בהצעתו של גיל לשמש עד מדינה יש ראשית הודאה או ראיה נסיבתית נוספת, המצטרפת למכלול הכולל הקושר את גיל לביצוע הרצח" (עמ' 153).

מבין ההצעות לשמש עד מדינה אנו רואים לנכון להתעכב בקצרה בהקשר זה על סמיר, הגם שהתייחסנו לכך בפרק שהוקדש לו. מבין הנאשמים סמיר הוא הבוגר, הבשל והנחוש בדעתו.

סמיר זהיר מאוד, מבין היטב מה הוא עושה ואיננו נכנע לתכתיבים של החוקרים. העובדה היא, כי בשלב מסוים חדל לדבר (כך למשל: סמיר לא הודה בקיומה של תחנת הביניים בחורשה על הכרמל).

ב-12.3.84 פונה סמיר אל פקד אברמוביץ ושואל אותו לגבי פרט מסוים בחקירה, שנבדק באותה עת (ענין המפתחות הרזרביים של רכבו). 

לאחר מכן, ובלי קשר ישיר לחקירתו, לשאלה מסוימת שנשאל וכיוצא בכך, הוא שואל את החוקר: "יעקב מה זה עד מדינה"
החוקר עונה לו שלא ישחק אתו משחקים כאילו הוא לא יודע מה זה עד מדינה, ואז שואל סמיר: "האם זה שאהד מלק". 
על כך משיב החוקר בחיוב ושואל את סמיר מדוע הוא מתעניין בעד מדינה. 
תשובתו של סמיר היא, כי הוא רק רצה לדעת מה זה (ת/149).

יום 12.3.84, קודם בהרבה להודייתו הראשונה של סמיר (ההודיה הממשית הראשונה של סמיר היא מ-18.3.84). 

ההתעניינות היא צורת הצעה מסוייגת, זהירה מאוד, וגם בודקת את תגובת החוקר.

גם במהלך חקירתו בפנינו, סמיר ענה לשאלות בזהירות, בהבנה, עד אשר בנקודה מסוימת התפרץ בחוסר שליטה. תגובותיו הפכו לעיתים להיות קשות מאוד (כגון יציאה כעוסה מן האולם, כאשר עדים אמרו דברים שלא נשאו חן בעיניו, הערות כעוסות מאוד כלפי ב"כ התביעה, וכיוצא בכך). 

גם אם הדברים מנוסחים כהתעניינות, הרי זוהי הצעה להיות עד מדינה לכל דבר וענין, וכך גם ראו זאת החוקרים בזמנו. 

יומיים לאחר מכן, בהודעתו ת/339 (עמ' 2), נשאל סמיר:
"ש. מדוע במהלך החקירה שלך ביקשת להיות עד מדינה?
ת. אמרתי את זה סתם ככה".

התשובה "אמרתי את זה סתם ככה" משקפת גם היא את הזהירות של סמיר. סמיר בשלב זה שוקל את מהלכיו ובין "האופציות" העומדות, כנראה, על הפרק מבחינתו, מצויה גם האופציה של היותו עד מדינה. 
הצעה זו בפני עצמה, כאמור, מהווה דבר מה. 

האותנטיות שבת/149 מקבלת חיזוק גם ממסמך נוסף, הוא ת/340: מסמך מיום 18.3.84, לאחר שסמיר כבר התוודה.
סמיר פונה אל החוקר ושואל אותו: "לפי דעתך כמה אני אקבל בית סוהר על זה שעזרתי לחטוף את הילד ואחרי שרצחו אותו להעביר את הגופה ליעד".

בדומה להתעניינות במשמעות המושג 'עד מדינה' גם שאלה זו היא שאלה זהירה, מחושבת מאוד, שיש בה ביטוי מפורש לנסיונו של סמיר לגמד את חלקו.

בהיבט אחר זוהי אמירה המהווה, מטבע הדברים, חיזוק להודיה, שהרי היא בפני עצמה הודיה חלקית.

האותנטיות של מסמך זה עולה גם מההמשך, כאשר סמיר מקלל את קוזלי ומביע את דאגתו לגורל משפחתו. 

מצב נפשי בעת מסירת ההודאה
30.	ת/340 הוא דוגמא לאחד הנדבכים במה שהוגדר על ידינו לעיל, כ"'דברי מה' הקשורים להודיות".  
עדיין באותה קטגוריה, אנו כוללים את גילויי ההתרגשות של הנאשמים בחלק מהמקרים, עובר למסירת ההודאה.

כיוון שעסקנו בסמיר, אנו מפנים בהקשר זה (כדוגמא בלבד) לת/151.
ת/151 הוא חקירתו של סמיר על-ידי רס"ר אילן הילאי מיום 18.3.84, שיחה שהסתיימה בהודאתו של סמיר.
החוקר כותב: "החשוד כל זמן השיחה הכחיש כל שייכות למקרה, כעבור כחצי שעה של שיחה בע"פ לפתע החשוד התפרץ בבכי היסטרי וכולו מרוגש אמר 'בן זונה אחמד קוזלי הוא אשם הוא סבך אותי איים עלי בסכין ואמר לי שיחתוך אותי מלמטה עד למעלה אם לא הייתי הולך אתו, הוא אמר לי שיהרוג את הילדים שלי אם אני לא ילך אתו'".

בהמשך מתאר החוקר, כי הוא ניסה להרגיע את סמיר, הציע לו מים וסיגריות, ואחר כך התחדשה החקירה. סמיר התחיל לדבר, סיפר על כך שראו את המנוח הולך, אחמד הכניס אותו לטנדר, לאחר שהורה לו, לסמיר, לעצור, "ואחמד קוזלי הוא שהרג את הילד". כאן התפרץ סמיר עוד פעם בבכי היסטרי ואמר שהוא מפחד מאחמד קוזלי.

ההליכה הזהירה, עקב בצד אגודל, עד אשר בנקודה מסוימת באה ההתפרצות, מאפיינת את סמיר. גם באולם, במהלך הדיון בפנינו, היתה דינמיקה דומה לכך.

סמיר איננו היחיד שמגלה התרגשות במהלך הודיותיו.

לפני שהתחיל בהודייתו בתאריך 15.3.84, בפעם הראשונה שבה דיבר פתחי על מעורבותו בנושא הרצח, התחיל לבכות בכי חזק, חיבק את החוקר ואמר לו: "תעזור לי אני מאוד מצטער על המעשה" (ראה ת/292).

פתחי גם כתב בכתב ידו את המילים: "אני מצטער מאד על מה שקרה היות וזה היה מאחמד ועאטף ולא ממני, הם איימו עלי ברצח ואני מבקש מהורי הילד רחמנות וסליחה וכל מה שמסרתי בעדות הוא נכון" (ראה ת/197, עמ' 8).

דברים דומים אפשר למצוא גם אצל עלי (ראה ת/267 עמ' 6). 

אצל אחמד מקדימה את ההודיה התפרצות שבה מטיח אחמד את ראשו בשולחן, עד כדי זוב דם, ואומר: "אם אתם אומרים שהעונש על רצח הוא מאסר עולם אז אני אעשה לכם טובה ולי ואתאבד" (ראה ת/329).

קיימות גם דוגמאות נוספות, אולם די לנו בכך כדי לסכם נקודה זו ולומר, כי גם מן ההיבט "הפיזי", תגובותיהם של הנאשמים הולמות את הדברים שהם אומרים ואין דיסוננס בין תוכן הדברים, לבין צורת אמירתם.

שקרי נאשמים בעניינים "חיצוניים"
31.	הפרק הבא שייך ל'דברי מה' השייכים לנאשמים אולם אינם חלק מההודאות. החלק הזה כלל את שקרי הנאשמים בנושאים שונים, שאינם דווקא חלק מן ההתוודות עצמה. 
הדברים נאמרו בפרק המוקדש לכל נאשם ונאשם, בשלב הנוכחי אנו מביאים רק ריכוז של אותם דברים. 

כל אחד מהנאשמים שיקר ביחס לאליבי שלו, וביחס לחלק מהעובדות הקשורות לרצח, אולם אינן חלק ממנו.
כך למשל: משקר אחמד קוזלי בנושא השעה שבה יצא מהסופר ביום הרצח; משקר ביחס ליחסיו עם שאר הנאשמים; משקר בנוגע להכרותו עם בית דורי (אנו מזכירים לענין זה כי מחמוד קוזלי סיפר, כי כאשר הגיע לשמירה בפעם הראשונה פגש שם את אחמד ועאטף); ומשקר בנושא השריטה בצווארו.
כך למשל: סמיר משקר בנושא האליבי; משקר בנושא נסיעתו ביום שישי, 9.12.83, עם חאמד, אחיו של עלי לעבודתו בחיפה (חאמד לא נסע ב-9.12.83 לחיפה בשל ארוסיו של חוסני אחיו); משקר בנושא הביקור אצל הקצב בליל 8.12.83, וכן משקר באופן בולט ורצוף בנושא של שפיכת הזבל.
כך למשל: פתחי משקר אף הוא בנושא האליבי. אנו מזכירים בענין זה את ניסיונו של פתחי לכלול עצמו בין החוזרים ברכבו של ג'סאן בערב יום 8.12.83.

עלי שיקר אף הוא בנושא האליבי. גירסאותיו של עלי רבות כל כך שכמעט אי אפשר להתמקד בשקר מסוים. מכל מקום, נצביע על כך שעלי מספר אף הוא, לפחות בשלב מסוים, כי פתחי חזר אתם הביתה בערב יום 8.12.83 ברכבו של ג'סאן. נתון כוזב לכל הדעות. 

עאטף שיקר אף הוא בנושא האליבי.
32.	אם בשקרי נאשמים עסקינן, זה המקום לציין, שכל אימת שעומתו הנאשמים עם גירסה סותרת או דברים סותרים של אי מי אחר – בין אם עד תביעה, בין אם עד הגנה, אפילו בן משפחה, ובין אם נאשם אחר – היתה התגובה אחידה: האחר משקר, אני אומר את האמת.

נדגיש, כי לא רק החוקרים, אנשי שהמשטרה והמדובבים, כמעט כולם, שיקרו, לפי טענות הנאשמים, ולא רק עדי התביעה האחרים, אל גם עדי ההגנה, ואפילו בני המשפחה.
כך למשל: אחמד קוזלי על אחיו ג'מיל ("לא יודע מה הסיבה שהוא משקר – עמ' 3464 מיום 18.2.01, ועמ' 2764 מיום 19.2.01), על דני כהן, בעל בית הקפה בדניה ("שקרן בן שקרן" – עמ' 3475);
כך למשל: סמיר על בני גילה תושבי יעד ("זה שקרן" – עמ' 3929), על אחותו פאוזיה ("היא יכולה להגיד מה שהיא רוצה" – עמ' 4946), על כמאל אחיו ("הוא יכול להגיד מה שהוא רוצה" – עמ' 3941), על חוסני אחיו של עלי ("שקר וכזב" – עמ' 4021), על ראסן, קבלן המשלוחים ("שקרן גדול" – עמ' 4038, 4039, 4203), על ג'דען ("שקרן גדול" – עמ' 4039);
כך למשל: פתחי על ג'דען ("זה לא נכון" – עמ' 3411), על סעיד, אחיו של ג'דען ("אני לא מאמין לו" – עמ' 4371-4370);
כך למשל: עלי על אחיו חוסני ("הוא שקרן" – עמ' 4515), על חאמד אחיו ("זה לא נכון, זה שקר" – עמ' 4556), על סעיד אחיו של ג'דען ("גם משקר" – עמ' 4557), על ראסן, קבלן המשלוחים ("גם משקר ... לא היה ולא נברא ... שקרן" – עמ' 4559, 4602, 4631), ועל ג'דען ("גם שיקר" – עמ' 4561);
כך למשל: עאטף על מחמוד קוזלי ("לא נכון, טועה, משקר, זה לא אמת" – עמ' 3611-3610).

ועוד נציין, כי כל אחד ואחד מן הנאשמים, מלבד עאטף, אמר בשלב זה או אחר של חקירתו בבית המשפט, על מי מן הנאשמים האחרים, שהוא משקר או לא דובר אמת, כאשר עומת עם סתירה כלשהי:
כך למשל: קוזלי על סמיר ("זה הכל שקר ... הוא שקרן" – עמ' 2776-2775, מיום 19.2.01), על "הסכנינים" ("הם הלכו לשקר ... הם שקרנים" – עמ' 2777, 2782);
כך למשל: סמיר על פתחי ("מה אכפת לי מה הוא אומר ... הגירסה שלי היא האמת ... הוא יכול להגיד מה שהוא רוצה ... יש לו כמה גירסאות" (עמ' 3863, 3864, 3865, 3872, 3876), על עלי ("הוא יכול להגיד ... שיקר בהרבה עדויות, מליון עדויות עלי שיקר" – עמ' 3943, 3964, 4005, 4014); 
כך למשל: פתחי על סמיר ("לא נכון, אין אמת" – עמ' 4308), על עלי ("זה לא נכון" – עמ' 4308, 4366);
כך למשל: עלי על סמיר ("גם שיקר" – עמ' 4632).

ההזדמנות לביצוע הרצח
33.	באותה קטגוריה של 'דברי מה' כללנו גם את ההזדמנות לביצוע הרצח. 
תחת כותרת זו אנו מתייחסים לעובדה שהרצח בוצע במשבצת זמן שבה יכלו כל הנאשמים לבצע אותו. 
לאיש מן הנאשמים אין אליבי לשעה זו (לאחר שטענותיהם בנושא זה נדחו).

ההסתבכות של הנאשמים, באשר לאליבי שלהם, דווקא בפרק הזמן הרלוונטי, היא בעלת משקל לענין ההזדמנות לביצוע הרצח. 

ראיות חיצוניות
34.	הקבוצה הבאה של 'דברי מה' הן הראיות החיצוניות, דהיינו ענין שפיכת האשפה, השריטה על גופו של אחמד, העלה שנמצא על הגופה.

בגדר ראיות חיצוניות הציבה הפסיקה רף נמוך לאין שיעור מהרף שמבטאות ראיות אלו. 
כך למשל, בע"פ 556/80, 614/80 עלי ואח' נ' מ"י, נאיף אל בחירי נ' מ"י, פד"י לז(3) 169, 180 (להלן: ענין אל בחירי), נאמר על-ידי בית המשפט כדלקמן:
"בצד ההודאות של חסן ומוחמד יש, לדעתי, הרבה מעבר ל'דבר מה נוסף', הדרוש לחיזוק הודאה מחוץ לכותלי בית המשפט. די לשם כך בעובדה, שהוכחה בראיות אחרות, שאכן נפרץ המחסן ונגנבו ממנו חבלים, אשר בדומים להם כפתו הרוצחים את המנוח".

זריקת האשפה על-ידי סמיר בפתח המערה שבה הונחה הגופה, היא ראיה נסיבתית משמעותית יותר מאשר הראיות הנסיבתיות שצויינו כ’דבר מה’ מספק בפרשת אל-בחירי הנ"ל.

כיוון שדנו בענין שפיכת האשפה ובנושאים האחרים שהוזכרו על ידינו בהקשר זה בהרחבה - לא נחזור על הדברים.

כראיה נסיבתית נוספת היכולה אף היא לשמש כדבר מה, אנו מציינים את עצם העובדה שהמערה קרובה לסכנין, כאשר שלושה מבין הנאשמים הם מסכנין.
על פני הדברים, יכלה הגופה להימצא בכל מקום אחר. 

המבחן החיצוני – סוף דבר
35.	סוף דבר בנקודה זו:
דעתנו היא, כי יש בתיק זה 'דברי מה' רבים ביותר שמסירים כל חשש שמא "התאבדו" הנאשמים בהודיותיהם.

יש להדגיש, כי כל 'דבר מה' שמחזק הודאת אחד הנאשמים פועל לחיזוק כל ההודאות, שהרי הנאשמים כולם מזכירים זה את זה בהודיותיהם, ועל כן ראיה שפועלת לחיזוק הודיה מוכיחה ממילא את המכלול. 

פרק ח' – האליבי של נאשם 1, אחמד קוזלי

סימן א' – טענות האליבי במשפט ובחקירה

האליבי
1.	הנאשמים כולם הגישו, עם תחילת משפטם כאן, טענות אליבי מפורטות בכתב. נביא להלן את טענת האליבי של נאשם 1 (להלן: קוזלי) לגבי יום העלמותו של המנוח, 8.12.83, במלואה:

"1. ביום 8.12.83 שב הנאשם (להלן: אחמד) לביתו לאחר עבודתו בסופרמרקט שהסתיימה בסביבות השעה 15:00.
2. בביתו שאליו הגיע בסביבות השעה 16:00 פגש את אמו, אחותו ואחיו ושכנה בשם סועד. אחמד אכל, התקלח ושכב לנוח.
3. לאחר מכן יצא מביתו במטרה להגיע לביתו של אדם בשם יעקב שרביט. במרכז המסחרי בטירה פגש בסביבות השעה 18:00 במוסטפא מורג'אן אשר הסיע אותו לביתו של שרביט, ביחד עם חמודי אבו עיסא אשר היה עמם ברכב, והוריד אותו מן הרכב בסמוך לבית.
4. אחמד הגיע לביתו של שרביט בסביבות השעה 18:15, קרא לו מלמטה, והשניים שתו בירה ושוחחו מחוץ לביתו של מר שרביט.
5. לאחר מכן הלך אחמד לבקר את מר אהרן יונה בטירת הכרמל ונשאר שם עד סביבות השעה 23:30."

קוזלי התגורר בוואדי אל-עין, הסמוך ליישוב טירת הכרמל. 

גירסה זו של אליבי נטענה גם בהודעה בכתב שנמסרה בבית המשפט המחוזי בחיפה (ת/519) – אלא שקוזלי עצמו לא העיד עליה שם, כי נמנע מלהעיד.

2.	שלב התשובה לכתב האישום, הוא השלב הראוי להעלאתה של טענת אליבי (היינו: טענה של "במקום אחר הייתי"), במהלך המשפט הפלילי, לאחר הגשת כתב האישום (ראה סעיף 152(ג) ו-(ד) לחוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב], התשמ"ב-1982). 
אולם, בשלב החקירה, ראוי להעלותה בהזדמנות ראשונה, אחרת רשאי בית המשפט לראותה כטענה כבושה, על כל המשתמע מכך (י' קדמי, על הראיות, חלק שני עמ' 619 והפסיקה בה"ש   553). שהרי "אדם שהנהו הבור הגדול בעולם ושהואשם בביצוע עבירה בלונדון שלשום, לא היה נמנע מלומר שהיה בעיר בירמינגהם בזמן הנדון, אילו באמת היה שם באותו זמן" (מצוטט על-ידי הנשיא אגרנט בע"פ 132/52 עמוס קינן, פ"ד ז' 619) (הבאנו ציטוט זה דווקא, גם בשל כך שהנאשמים עצמם הדגישו לפנינו לא פעם שהם אנשים פשוטים ולא מתוחכמים).

העדר טענת האליבי בחקירה המשטרתית
3.	קוזלי נעצר לראשונה בתאריך 20.12.83, והוא נחקר ארוכות, מספר פעמים, על מעשיו ביום 8.12.83 אחר הצהריים. נגבו ממנו 5 הודעות (ת/327, ת/88, ת/110, ת/78 ו-ת/102), ולמרות שאלות מפורשות בנושא, עמד על הגירסה לפיה הלך ישר לביתו מן העבודה ולא יצא ממנו עד הבוקר שלמחרת.

כדי להמחיש זאת נדגיש, כי לא רק שקוזלי נתבקש "לספר מה עשית ביום חמישי 8.12.83 במשך כל שעות היום" (ת/78), או "איפה היית ומה עשית משעה חמש אחר הצהריים עד שעה שבע בבוקר 9.12.83" (ת/102) וכדומה שאלות אליבי ישירות – אלא שאף נשאל ברחל בתך הקטנה אם "יכול להיות שבאותו יום חמישי אחרי השעה חמש ביקרת אצל יעקב שרביט לקבל ממנו כסף" (ת/102) – שאלה עליה השיב ב"לא זוכר", למרות שתיאר מספר ביקורים אחרים שלו אצל שרביט.

4.	לראשונה סיפר קוזלי על הביקור ביום 8.12.83 אחר הצהריים אצל שרביט, לאחר שהודה ברצח, בהודאה ת/303 מיום 22.3.84 (במעצר השני). שם סיפר, כי הלך לשרביט, דרך הבית, לאחר הרצח "בסביבות השעה שבע וחצי או שמונה וחצי עד תשע בערך. הלכתי לשם על מנת לקחת כסף ועל מנת שיראה אותי ובאם המשטרה תשאל אוכל להגיד שהייתי בבית ואצל יעקב שרביט בטירה". 

לכאורה, יש טעם בטענת הסניגור (בעמ' 51 להשלמת הסיכומים בכתב), שאין לייחס חשיבות לדבריו האמורים של קוזלי, כאילו תכנן את הביקור לצורך הכנת אליבי:  "הכל היה טוב ויפה אילו באמת היה אחמד מוסר את האליבי עם מעצרו, אך כזכור עם מעצרו (ובכל תקופת המעצר הראשון – הערה שלנו) הוא לא מסר על הביקור אצל שרביט גם כשנשאל על כך ישירות...".

עדיין, קיימת כמובן האפשרות – שקוזלי אמר אמת בקטע המצוטט ובזמן הביקור אצל שרביט אכן חשב על הכנת אליבי – אלא שמסיבות השמורות עמו החליט בתקופת מעצרו, שלא לספר על הביקור, ודבק תחת זאת בגירסה של אי יציאה מביתו, גירסה המרחיקה אותו מכל פעילות חיצונית.

ההסברים להימנעות
5.	מכל מקום, מהו ההסבר להימנעותו של קוזלי לספר על יציאתו מן הבית וביקורו בטירת הכרמל ואצל שרביט?

הסניגור מציע את ההסבר, לפיו קוזלי "ככל הנראה לא זכר באותו שלב את מעשיו באותו יום" (עמ' 46 להשלמת הסיכומים בכתב) – ברם, אם נשתמש בלשונו של הסניגור "הכל היה טוב ויפה אילו באמת היה אחמד מוסר את ההסבר הזה כהסבר העקבי שלו". אלא שהאמירה, הכמעט אגבית, "יכול להיות ששכחתי" (עמ' 1024 לפרוטוקול), הראשונה והיחידה, במהלך החקירה הנגדית במשפט הזוטא, נבלעת בשלל ההסברים האחרים, ואף הסותרים זה את זה, שקוזלי מסר הן בעדותו בחיפה במסגרת משפט הזוטא (נ/59, עמ' 1673, 1690), הן בעדותו לפנינו במסגרת משפט הזוטא (עמ' 981, 987, 1023-1024, 1027), והן בעדותו לפנינו במסגרת התיק העיקרי (עמ' 3387-3482).

6.	כפי שכתבנו בהחלטתנו במשפט הזוטא, קוזלי טוען שאמר לכל מי ששאל אותו על טירת הכרמל, שהיה שם (עמ' 1022): "אבל גם יכול להיות ששכחתי או שלא רציתי להגיד' (עמ' 1023)"  וגם "... 'יכול להיות שאמרתי, ויכול להיות שהוא לא רשם או לא הקשיב (שם) ... ובקיצור 'הכל יכול להיות' (עמ' 1024)".

כך היו הסבריו של קוזלי בעדותו במסגרת המשפט העיקרי:
"סיפרתי במשך החקירה בחודש ינואר ... שהייתי אצל יעקב שרביט ואמרתי לחוקרים שהייתי רק אצל יעקב שרביט ולא זזתי ימינה ולא שמאלה ... אבל בדיוק באותם ימים בתחילת המעצר לא סיפרתי" (עמ' 3387-3388).

וכן בהמשך ההסברים הסותרים, בנשימה אחת:
"או מהסיבה שאני לא רציתי לסבך אותו או מהסיבה הזאת שהחוקרים לא כתבו, אבל אני זוכר בשלבי החקירה הראשונים שאני הזכרתי אותו" (עמ' 3484).

7.	אין צורך לומר, שכל אחת מן הגירסאות הללו, כל אחד מן ההסברים, מופרך על פניו:

א) ההסבר שלא אמר בכוונה כדי לא לסבך את שרביט: 

ראשית – קשה להאמין שקוזלי באמת חושב שביקור תמים אצל חבר תמים "יסבך" את החבר - לעומת האפשרות להשתחרר מן המעצר ומן החשד הכבד;

שנית – קוזלי לא נמנע מ"לסבך" את בני משפחתו הקרובים ואת השכנה, אותם מסר כעדי אליבי שלו, לענין היותו בבית;

שלישית – קוזלי לא נמנע מ"לסבך" את שרביט, כשאמר מייד, בהודעתו הראשונה לאחר המעצר (ת/327), ששרביט הוא חבר שלו;

ב) בענין ההסבר שהשוטרים לא רצו לשמוע ולא רצו לרשום:
מלבד העובדה שהסבר זה סותר, כמובן, חזיתית, את ההסבר הקודם, מה שמקנה לו ממילא אמינות נמוכה, הרי עובדה היא, שהחוקרים שאלו שוב ושוב על מעשיו ביום חמישי אחר הצהריים, לרבות שאלה מפורשת אם ביקר אצל שרביט. אנו יודעים שהחוקרים גבו הודעות בנושא זה גם מבני הזוג שרביט – כך שההסבר הזה אין בו ממש.

8.	צודקת המדינה שהיא מפנה גם לתמלילי השיחות של קוזלי עם מוחמד סביחי (נ/29) ועם נאשם 5 (ת/412) – שתיהן מתקופת המעצר הראשונה. קוזלי מספר להם שנחקר על מעשיו ביום חמישי, ושענה לחוקרים שהיה בבית.

9.	המסקנה, לכאורה, מכבישת הגירסה בדבר הביקור אצל שרביט והעדר הסבר אמין לכבישה – היא שהגירסה "נושאת תווית של חשד, שמא היא כוזבת" (ע"פ 5730/96 ראובן גרציאני נ' מ"י, דינים עליון, כרך כ"ד, 227; תק-על 98(2) 843), ו"משקלה הראייתי שואף לאפס" (ע"פ 4297/98 הראל הרשטוק נ' מ"י, פ"ד נד(4) 673).

10.	קוזלי היה עקבי בכך שמייד בתום העבודה הלך לביתו. אבל הוא התעקש שסיים את העבודה בשלוש וחצי – רבע לארבע, בעוד שבפועל סיים את העבודה, באותו יום חמישי 8.12.83, בשעה 14:30 (עדותו של מנהל הסופר דאז, שלמה פולק, בחיפה (ת/66) וכרטיס העבודה (ת/65)).

11.	לקוזלי היו שלל גירסאות לגבי הדרך הביתה. בת/327 ובת/88, נסע בטרמפ עם קבלן ערבי ואילו בת/102, עם נהג ג'ינג'י (כנראה יהודי, כי דיברו עברית). 

בת/88 סוג הרכב היה מסחרי, פולקסווגן דבל קבינה, ואילו בת/78, מכונית פרטית. 
בת//78 צבע המכונית לבן, בעוד שבת/102 ובת/297, צבעה היה צהוב.
בת/102 הוא יודע שהמכונית (הצהובה) היא מתוצרת פולקסווגן, אבל בת/297 "הפירמה" אינה ידועה לו.	
ומכל מקום,  בת/110 הוא הלך את כל הדרך הביתה ברגל.

גם בעדותו לפנינו אמר שיתכן שהלך הביתה "ברגל או בטרמפ" (עמ' 3457, 3458), אבל גם "הלכתי ברגל, יכול להיות הלכתי ברגל" (שם). אם הלך ברגל, מדוע סיפר למשטרה אז, סמוך ליום האירוע, שנסע בטרמפ?

הואיל ומדובר באירוע מקובל, תמים ושגרתי, של הליכה הביתה מן העבודה, אצל אדם שאין לו, לכאורה, מה להסתיר, קשה להבין את שלל הגירסאות לגביו (עוד בתקופת מעצרו הראשון), קרוב יחסית ליום האירוע.

סימן ב' – עדויות הגנה לענין האליבי

עדות אחותו של קוזלי
12.	אשר לשעת הגעתו הביתה (לטענתו, הישר מן העבודה), העידה אחותו של קוזלי, סלווה קוזלי (עה/8), שאחמד היה חוזר מן העבודה בשעה שלוש וחצי (עמ' 4783) (או "שלוש וחצי – ארבע, ככה" (עמ' 4790)).

היא טענה שהיא זוכרת את אותו שבוע בו עבד בסופר מרקט בדניה, כשקוזלי היה אוכל והולך לישון אחרי שחזר מן העבודה (עמ' 4794). 

בעדותה בחיפה אמרה, חד משמעית, לגבי יום חמישי הנדון, כי "אני זוכרת שהנאשם 1 הגיע הביתה מעבודתו ובשעה שלוש וחצי או ארבע אחר הצהריים, נכנס אלינו, הגשתי לו אוכל, לאחר שאכל חממתי לו מים והוא התרחץ בביתו ומיד אח"כ שכב לישון ואינני יודעת עד מתי הוא יושן" (נ/115, עמ' 249-250).

13.	קשה מאוד לסמוך על עדותה של האחות:
בשל רמתה, קשה היה לחקור אותה נגדית (ראה עמ' 4787 – חקירה ראשית, ועמ' 4793 – חקירה נגדית). מלבד זאת שקוזלי עבד שבוע בסופרסל, הגיע הביתה בשלוש וחצי והלך לישון – לא זכרה דבר, אפילו לא שנחקרה במשטרה ושהעידה בבית המשפט המחוזי, אירועים בוודאי חריגים ויוצאי דופן בעבורה.

כשנשאלה בחיפה כיצד ידעה את שעת בואו של קוזלי, השיבה: "כאשר אחמד היה חוזר בשעה שלוש וחצי הייתי שומעת ברדיו שאומרים שהשעה שלוש וחצי" (נ/115 עמ' 252). 

העדה הסבירה שם, כי מעולם לא היה לה שעון ואינה יודעת להסתכל על שעון. בניגוד לכך, אמרה בעדותה לפנינו, בתשובה לשאלת ב"כ הנאשם, כיצד ידעה את שעת באותו של קוזלי, כי "היה לי שעון ואני מחכה לו בכל דקה" (עמ' 4784).

בהודעתה במשטרה (ת/545) אמרה העדה, כי לפעמים היה קוזלי מאחר לשוב הביתה (גם אחרי השעה ארבע – ולא עד  שעה ארבע, כפי שמפרש הסניגור בעמ' 50 לסיכומי ההשלמה בכתב), ולפעמים לא בא הביתה. בניגוד לעמדתה בעדותה לפנינו, כי אף פעם לא איחר (עמ' 4790).

כאמור, העדה היתה בטוחה שקוזלי הגיע הביתה בשעה שלוש וחצי (בין אם לפי השעה שהודיעו ברדיו ובין אם לפי השעון), אבל קוזלי עצמו אמר במשטרה, בהודעתו הראשונה והכי קרובה ליום האירוע (ת/327), שהגיע הביתה בשעה ארבע וחצי בערך.

ובכלל, כיצד ראתה העדה שקוזלי שכב לישון אחרי שאכל והתרחץ, כשהוא עצמו, בעדותו לפנינו, בחקירה הנגדית, העמיד בפסקנות את גירסתו הסופית, כך: "מה שהיה ביום חמישי הייתי בבית התקלחתי אכלתי ונסעתי לטירת הכרמל יודע (צריך להיות: יותר) מזה אני לא רוצה להוסיף" (עמ' 3481).

עדות מוסטפא
14.	כזכור, גירסת האליבי של קוזלי אומרת, שבסביבות השעה 18:00 פגש במרכז המסחרי בטירת הכרמל את מוסטפא מורג'אן (להלן: מוסטפא) ואת חמודי אבו עיסא, והוסע על-ידי מוסטפא לביתו של יעקב שרביט.

מוסטפא נחקר במשטרה והעיד גם בבית המשפט המחוזי בחיפה וגם בפנינו. מוסטפא נעצר כחשוד במעורבות ברצח והודעותיו נגבו תחת אזהרה.

בהודעתו הראשונה, מיום 12.1.84 (ת/526), בתשובה לשאלה על מעשיו ביום הרצח, השיב כי הגיע לביתו בשעה 17:30 לערך ולא יצא ממנו "בכלל" עד למחרת היום.
בתשובה לשאלה אם הוא השתמש ברכב של אחיו, ואם בימים עליהם נחקר, השתמש בו עם חברים, השיב בשלילה גמורה.
רק בהודעתו השניה, מיום 16.1.84 (ת/527), סיפר שהסיע את קוזלי (ואת חמודי אבו עיסא), בסובארו של אחיו ממרכז טירת הכרמל ליעקב שרביט.

בחקירתו הנגדית לפנינו, התברר כי מוסטפא פגש את קוזלי בבית המעצר, והם שהו יום אחד ביחד בתא המעצר, לאחר ההודעה הראשונה ולפני זו השניה (עמ' 4749, 4751).

15.	לעדותו של מוסטפא יש להתייחס בזהירות לא (רק) משום שגירסתו הרלוונטית נמסרה אחרי שישב בתא המעצר יחד עם קוזלי, אלא בעיקר משום נטייתו להקדים יותר ויותר את השעה שבה פגש את קוזלי, בכל אחת מן ההזדמנויות שבה מסר את גירסתו הנזכרת: החל משעה שש וחצי בהעלאתה הראשונה של הגירסה בת/527, עבור דרך השעה שש וחמישה (18:05) בעדותו בחיפה (נ/113), עד הקדמתה של הפגישה לשעה "שש, חמישה לשש" בעדותו לפנינו (עמ' 4730, 4767).

כפי שנאמר בע"פ 421/71 מימרן נ' מדינת ישראל, פ"ד כו(1) 281, מפי השופט ח' כהן:
"...לענין חיפוש האמת וקביעתה, עדיפה עדות מוקדמת על פני עדות מאוחרת, מצטרפת עובדה נוספת הנלמדת מניסיון החיים והיא שאם חוזר בו העד מעדותו המקורית ומעיד את היפוכה, אין הוא עושה זאת בדרך כלל כדי לתקן טעות שטעה בתום לב, כי אם כדי להשיג מטרה אשר אין לה עם קביעת האמת ולא כלום – בין שפעלה עליו השפעתם של המעוניינים ונוגעים בדבר, בין שהוא מצפה לטובת הנאה לעצמו משינוי עדותו, ובין שעדותו החדשה רק הותאמה לצורכי המשפט".

16.	מעניין לציין שהנטייה להקדמת הפגישה עם מוסטפא ועם שרביט ניכרת היטב גם אצל קוזלי עצמו, שהקדים את לוח הזמנים עוד יותר ממוסטפא ואף יותר מהודעת האליבי. לעומת "סביבות השעה 1800" בהודעת האליבי (או שעה 18:00 עד 18:15, בהודעת האליבי בחיפה –       ת/519, בשעה שבה פגש את מוסטפא, ושעה 18:15 שבה הגיע לשרביט – העיד במשפט העיקרי, שהגיע אל שרביט "מחמש וחצי ומעלה, עד שש" (עמ' 3386), או  "משהו כמו רבע לשש, עשרים לשש" (עמ' 3514. במשפט הזוטא טען שהשעה היתה חמש וחצי (עמ' 987).

17.	קוזלי סותר את מוסטפא (וגם את שרביט) בעוד עניין.

מוסטפא סיפר בעדותו שקוזלי ירד ליד ביתו של שרביט והוא, מוסטפא, נסע מיד, כי אמו חיכתה לו במרכז טירת הכרמל (עמ' 4776). הוא לא קרא לשרביט ולא ראה אותו, כי "מה לי ולשרביט" (עמ' 4775); הוא "בשום פנים ואופן" לא פגש את שרביט ובוודאי לא לחץ לו ידיים (עמ' 4775), וראה גם עדותו בחיפה נ/113, והודעתו ת/527.

בניגוד גמור לכך, מספר קוזלי, כי מוסטפא צפצף לשרביט, חיכה לו "פרק זמן קצר בשביל לקבל הכסף" (עמ' 3384), וכששרביט ירד מוסטפא ושרביט לחצו ידיים (עמ' 2756). אגב, יעקב שרביט סיפר, בת/533, שקוזלי "בא ברגל".

הסתירות הללו מעלות תהיה, אם השלושה מדברים בכלל על אותו אירוע.

נוסיף עוד, שההגנה לא העידה את חמודי אבו עיסא – ואף נמנעה מלהגיש את הודעתו, אם היתה מניעה אובייקטיבית להעדתו – עובדה האומרת דרשני ופועלת לחובתו של קוזלי, שהרי חמודי זה היה אמור להעיד על זמן הפגישה בטירת הכרמל. אולם לפי השאלות שהוצגו למוסטפא, בחקירתו הנגדית לפנינו, מסתבר שחמודי אינו מאשר את השעות (ועובדות נוספות) שבעדותו של מוסטפא, אלא דווקא את האמור בהודעתו על השעה שש וחצי עד שבע (עמ' 4778).

בני הזוג שרביט
18.	בני הזוג שרביט, זהבה ויעקב, נחקרו אף הם על-ידי המשטרה, העידו בבית המשפט המחוזי בחיפה וגם לפנינו. את ההודעה הראשונה הם מסרו זה אחר זה, בתאריך 24.12.83 (ת/531 ות/530). בהודעות הללו הם לא סיפרו על הביקור של קוזלי ביום חמישי 5.12.83.
אנו ערים לכך שבהודעות אלו ענו בני הזוג על שאלות ספציפיות של החוקר, ושמא זוהי הסיבה שלא הזכירו את קוזלי בהודעות אלו.

בהודעה נוספת מאותו יום, סיפר יעקב שרביט (ת/532), בתשובה לשאלה רלוונטית, על הביקור של קוזלי ביום חמישי 8.12.83. יעקב חזר על כך בהודעה מאוחרת יותר, מיום 31.12.83 (ת/533), ובהודעה מאותו יום גם זהבה הזכירה את הביקור (נ/119).

19.	יעקב שרביט הכיר את קוזלי מאז ילדותם, כשגרו בשכנות בוואדי אל-עין. הוא נהג להעסיק מדי פעם את קוזלי בעבודות סבלות (וכן בבניין שבנה). 

בעדותו לפנינו המעיט בתיאור הקשרים שביניהם, ותיאר אותם כקשרי עבודה מזדמנים, מידי פעם בלבד (עמ' 4939); אך מעדותה של זהבה, אשתו דאז וגרושתו דהיום, עולה שאחמד נהג לבקר את בעלה לעתים מאוד קרובות, כמעט יום יום והיו משוחחים: "הם מנהלים שיחות, סיפורים, ענייני חברה" (עמ' 4874). בבית המשפט בחיפה אישר יעקב, שהיה "רגיל לבקר בביתם" של קוזלי ומשפחתו (נ/123 עמ' 226), בעוד שאצלנו העיד כי נסע לביתו של קוזלי רק כשנזקק לו לצרכי עבודה (עמ' 4945).

אי הדיוקים, אם לא הסתירות הללו, בעדותו של יעקב שרביט בענין קשריו עם קוזלי מפחיתים בהכרח מאמינותו.

יעקב נהג לרדת מדירתו כדי לשוחח עם קוזלי, משום שזהבה אסרה עליו להכניסו הביתה.

20.	אכן, כפי שמציין הסניגור, בני הזוג שרביט מסרו על דבר הביקור של קוזלי, כאשר הלה היה עדיין עצור, ואין ראיה, או טענה, לתיאום או הדרכה מצדו, או למניע של בני הזוג שרביט לשקר בעבורו.

אלא שאי אפשר להימנע מן השאלה אם בני הזוג שרביט אכן מדברים על הביקור של קוזלי בתאריך 8.12.93 דווקא (מבין הביקורים הרבים שביקר אצל יעקב שרביט). 
כך למשל: שרביט סיפר, כי קוזלי אמר לו שהתחיל לעבוד בסופרמרקט והוא מרוצה מאוד מן העבודה (ת/532); מנהל הסופרמרקט, עת/15, פולק העיד, כי כבר ביום הקודם, יום רביעי, הודיע לקוזלי על הפסקת עבודתו החל מיום שישי (עמ' 127 וכן בחיפה ת/66 עמ' 145).

האם יתכן שקוזלי הביע שביעות רצון מעבודתו החדשה יום אחרי פיטוריו, בלי להזכיר את הפיטורים?

21.	על שתי נקודות עיגון של הזיכרון, מסתמכים בני הזוג שרביט בדבר היום והשעה של הביקור.

לענין היום, או התאריך, הם מציינים שהביקור התקיים למחרת היום בו יצא יעקב לשירות מילואים ממנו שוחרר במפתיע, לאחר התייצבותו, בו ביום. על שירות מילואים זה, ביום 7.12.83 נראה לנו שאין מחלוקת בין הצדדים (וראה גם המזכר נ/118, וצו הקריאה נ/122).

22.	אשר לשעת הביקור, נוקבים בני הזוג שרביט בשעה שש עד שש וחצי, לא מפני שמי מהם הסתכל בשעון, אלא משום שהם מסיקים זאת בשל כך שהילדים ישבו בסלון וצפו בטלוויזיה. הילדים נהגו לצפות בתוכניות הילדים, ואלו בעברית הסתיימו בשעה שש ושלושים. אחרי השעה הזו לא היה לילדים מה לראות עוד.

אלא שעל פי הראיות, שודרו באותו יום, במסגרת התוכנית הערבית, סרטים מצויירים, החל משעה 18:45 עד 19:00 (ת/505). יעקב מאשר שיתכן כי הם ראו סרטים מצויירים, אף שאיננו זוכר (עמ' 4951). 

הוא גם מאשר שיכול להיות שהילדים המשיכו לראות גם אחרי השעה שש ושלושים: "יכול להיות. אתה שם ילד קטן מול הטלוויזיה, אתה לא מכבה לו אותה ואין לו מה לעשות אז יכול להיות שהוא יושב" (עמ' 4953).

גם זהבה הסכימה, עוד בבית המשפט החיפה, כי "יכול להיות שהשעה היתה גם 6:30 ו-7 בערב, יכול להיות שהשעה היתה רבע לפני 7 בערב" (נ/117 עמ' 219). 

בעדותה לפנינו אישרה, בחקירתה החוזרת, בתשובה לשאלה עד מתי הסתכלו הילדים בטלוויזיה, כי: "...אני יודעת מה שאני זוכרת באותה תקופה זה היה עד שמונה בערב כי אחרי שמונה בערב כבר הייתי משכיבה אותם לישון" (עמ' 4892); 
ובתשובה לשאלה, אם זכור לה מתי הסתיימו תוכניות הילדים, השיבה כך: "אני לא זוכרת לגבי סיום התוכניות של הטלוויזיה כי זה לא היה בדיוק רק על התוכניות של הילדים מה שהקרין הערוץ הראשון, גם היינו עוד ממשיכים לשבת ורואים יחד טלוויזיה כי זה משפחה ולא ספציפית לתוכנית הילדים. אם היינו צריכים לראות חדשות בשמונה והם היו צריכים קצת להישאר לראות בשמונה אז גם היו נשארים" (עמ' 4893).

23.	בחקירתה הנגדית חזרה וציינה שזכרה כי כאשר קוזלי שרק לבעלה, היו "תוכניות של ילדים בטלוויזיה" (עמ' 4882), ובאותה תקופה "זה היה שעה וחצי שהקדישו לילדים" (שם). 
עיון בלוחות השידורים של התוכניות העבריות (ת/504) והערביות (ת/505) מגלה, כי תוכניות הילדים במסגרת התוכניות העבריות נמשכו שעה, מחמש ושלושים עד שש ושלושים, ואחר כך במסגרת התוכניות בערבית, היו תוכניות ילדים עד שעה שבע בערב (עם הפסקה קצרה לחדשות בשפה הערבית): סרטים מצויירים, מועדון הטף, בארץ הבובות, לנוער.

סימן ג' – מסקנה בענין האליבי

24.	מאחר וכאמור לעיל, האינדיקציה של בני הזוג שרביט לביקור של קוזלי, היא תוכניות הילדים בטלוויזיה, ואלו נמשכו, כאמור, עד שעה שבע, אין בכך כדי לעורר ספק סביר בהזדמנות של קוזלי להשתתף בחטיפה וברצח, משעה חמש ושלושים לערך ועד שש או שש ורבע; ואיך בכך כדי לאיין או להטיל ספק סביר בהודאתו ת/303 ובאימרתו שם, כי ביקר את שרביט לאחר הרצח.

נזכיר, כי אפילו לפי גירסתו הראשונה של מוסטפא, בהנחה שמקבלים את גירסתו לגופה, הוא פגש את קוזלי במרכז טירת הכרמל בשעה שש ושלושים.

25.	להערכתנו, העובדה שקוזלי נמנע מלהזכיר את הביקור אצל שרביט בכל תקופת מעצרו הראשונה – אינה פועלת לחיזוק האליבי, כפי שסבור הסניגור בעמ' 48-49 להשלמת הסיכומים בכתב. להערכתנו הוא מחזק דווקא את המסקנה כי שעת הביקור היתה מאוחרת יותר מהנטען. 

קוזלי ידע והבין שהביקור אצל שרביט איננו מעניק לו הגנה ממשית של אליבי, בשל השעה המאוחרת שבה התקיים ולכן בחר בכל תקופת המעצר הראשונה – ועד להודאה ברצח בתקופת המעצר השניה – להרחיק עצמו מכל שהיה מחוץ לבית ביום חמישי, 8.12.83, ודבק בגירסה לפיה הלך מן העבודה הישר לביתו, ולא יצא ממנו עד למחרת בבוקר.

פרק ט' – האליבי של נאשם 2, סמיר גנאמה

סימן א' – האליבי והראיות הרלוונטיות

יום חמישי, 8.12.83
1.	בתאריך  הרלוונטי, 8.12.83, עבד סמיר במשלוחים במספר סופרמרקטים: בסופר דניה, ב"צרכן" רוממה, בסופר זיו, ולעתים (לדבריו) גם בסופר סטלה מריס (עמ' 3597). 

האליבי שלו מרוכז, רובו ככולו, בעבודתו ובמשלוחים שביצע. טענת ההגנה היא, כי לוח הזמנים שבו בוצעו המשלוחים והשתלבותו עם פעילות של נאשמים אחרים או אנשים אחרים (ג'דען למשל), מצביע על כך שסמיר לא יכול היה להיות פנוי בין השעות 35-17:30 ועד 18:15, שזהו בערך הזמן הרלוונטי לביצוע החטיפה והרצח (ראה עמ' 3 למסמך "פירוט טענות האליבי של הנאשמים", להלן: המסמך).

לדברי הסניגורים: כל טענותיו של סמיר בדבר לוח זמנים זה, מגובות בעדויות אובייקטיביות של מקבלי המשלוחים או עדי אליבי אחרים, שעל כן לא ניתן לחלוק עליהם.

הסניגורים מסכימים כי נתגלו סתירות בדברי הנאשמים (ולענייננו סמיר) באשר לפעילויות שבוצעו באותו אחר צהריים של 8.12.83.

אולם, כיוון שיש ראיות חיצוניות לעצם קיומן של הפעילויות שעליהן מדברים הנאשמים, הרי שסתירות אלה "אינן סתירות שמקורן בשקר או באשמה אלא בשכחה או בלבול" (עמ' 77 לסיכומים בכתב).

"בגדול", ולפני שניכנס לדיון הפרטני ברכיבי האליבי, נאמר כך:  איננו מקבלים את הטענה כי מדובר בשכחה או בלבול.

מקובל עלינו, כי תתכן שכחה או בלבול באשר לפרט מסוים. כיוון שמדובר במשלוחים – בהחלט מקובל עלינו כי ניתן לטעות בסדר המשלוחים וכו'.

יחד עם זאת – כאשר נחקר סמיר בתאריך 15.12.83 באשר למעשיו ביום ה-8.12.83, ניתן לצפות כי לוח הזמנים שהוא מוסר ישקף את המציאות ולא יחולו בו שינויים של ממש לאחר מכן.

בפועל, מה שבולט בגירסתו של סמיר בנושא פעילותו בשעות הרלוונטיות, הוא שפע הגירסאות, וכן התזוזה קדימה בשעות.

לענין לוח השעות, בקליפת אגוז ורק כדי שהדברים לא יישארו סתומים:

בגירסתו המקורית מ-15.12.83 (ת/111) "הוציא עצמו" סמיר מחיפה בשעה 17:30. לטענתו, בשעה 17:30 כבר היה בדרכו לסכנין. 
בגירסתו המאוחרת הטענה היא, כי עד השעה 17:45 היה עסוק במשלוחים. רק בשעה זו חזר לסופר, קיבל משלוח נוסף לחלוקה, העמיס אותו ונסע למוסרו ביחד עם עלי ועם אנשים נוספים.

איננו סבורים כי התזוזה בשעות היא מקרית, והפרטים ייבחנו בהמשך. 

מאפיין נוסף, ככל שהדברים אמורים בגירסת האליבי של סמיר (כמו גם של הנאשמים האחרים) הוא, כאמור, ריבוי הגירסאות.

אין לך כמעט רכיב בגירסה, ויהא זה הזמן, מקום המשלוח, רכיבי המשלוח (מספר הארגזים), והמשתתפים במשלוח זה או אחר (כאשר מדובר במשלוחים), שנשאר יציב לאורך כל הדרך. הכל בתנועה מתמדת. שלא לדבר על כך, כי אין התאמה בגירסאותיהם של אותם נאשמים שנטלו לכאורה חלק באותה פעולה.

אפילו פעילויות שיש להן לכאורה מאפיינים בולטים, שאינם שגרתיים, שעל כן אין סיבה לטעויות וחוסר התאמה ביחס אליהן, אינן זוכות לגירסה אחידה (ראה, למשל, ענין הביקור בחנות הבגדים "הצעקה"). כך גם פעילויות שוליות לכאורה ושאינן רלוונטיות ישירות לעבירה הנטענת, מאפיין אותן ריבוי גירסאות וסתירות בין כל מי שהעיד עליהן.

ענין הביקור בחנות הבגדים רלוונטי לטענת האליבי, והוא אכן מופיע בטענות האליבי הכתובות שהוגשו לנו. האם סמיר הצטרף לחנות הבגדים, כשהמטרה היתה לקנות מכנסים לעלי  (הודעה ראשונה, ת/111), או כמו שאמר בטענות האליבי ובגירסאותיו המאוחרות יותר, לקנות מכנסים לחוסני (ראו לענין זה טענות האליבי שהוגשו לבית המשפט בחיפה, ת/523 והטענות שהוגשו בפנינו, כן, למשל, הודעותיו ת/118, ת/307, ת/363).
וכיצד זה מספר עלי, שכאשר חזר הביתה סיפר לו חוסני אחיו, שקנה מכנסיים, ומי שליווה אותו הוא חמד, ג'דען ועבדו (היאך ומתי נפרדו ג'דען וסמיר) (ולא סמיר?) (עמ' 4505 לפרוטוקול כאן).

על פני הדברים – אין כל סיבה, ואין אפילו סבירות סטטיסטית לכל כך הרבה סתירות בנושא ברור, חד משמעי, וכאמור לעיל – אפילו לא שגרתי.

בחינה מדוקדקת של הדברים מצביעה על כך, כי כל אחת מהוריאציות יש בה ניסיון להתמודד ולהתחבר עם גירסאות אחרות, אלא שהדבר אינו עולה בידי הנאשמים.

כללית, מקובלת עלינו טענת התביעה, כי ריבוי הגירסאות בפני עצמו מצביע על כך שלא ניתן להסתמך על דברי  הנאשמים בנושא האליבי, וכי בפועל – אין להם אליבי.

בסיכומיהם התייחסו הצדדים לפעילותו של סמיר, כמו גם של הנאשמים האחרים למן השעה 16:00.

צודק עו"ד פלדמן בטענתו, כי החשיבות היא רק לפעילות בפרק הזמן הרלוונטי, כי הפעילות משעה 16:00 ואילך ועד השעה 17:30, היא בגדר חומר רקע שיש לו חשיבות מוגבלת.
ככל שהבנתנו מגעת, התביעה לא טענה "כאילו המשלוח, הביקור בחנות הבגדים, הביקור בבנק לא היו ולא נבראו" (עמ' 77 לסיכומי הסניגוריה).
השאלה היא כמובן באילו שעות בוצעו הפעילויות הנזכרות, והאם הראיות מצביעות על כך שהביצוע מספק לנאשמים אליבי. יחד עם זאת, כאשר מדובר בפעילות שכל הידוע עליה הוא  שבוצעה באותן שעות אחר הצהריים, למן השעה 16:00 אך אין ראיה לשעה המדויקת בה בוצעה, הרי לא ניתן לצאת מנקודת ההנחה כי עצם ביצועה תומך בגירסת הנאשמים או מי מהם.

2.	נלך בדרך שהלכו בה הצדדים, ולפני שנתייחס לטענת האליבי של סמיר נזכיר בקצרה את הדמויות הפועלות, הרלוונטיות לענין האליבי שלו:

א) ג'סאן – קבלן המשלוחים שהעסיק את סמיר. היה אחראי על חלוקת המשלוחים וגם על אנשי המשלוחים בסופר דניה ובסופר זיו. ג'סאן הוא גיסו של פתחי (נשוי לאחותו), ודודו של ג'דען;

ב) חמד – אחיו של ג'סאן, עבד ביחד עם ג'סאן בסופר זיו, גיסו של עלי;

ג) חוסני – אחיו של עלי;

ד) ג'דען – עבד אף הוא במשלוחים בסופר דניה. 

בין הנאשמים סמיר, פתחי ועלי ישנה קירבת משפחה: ג'סאן הוא קרוב משפחה גם של סמיר.

כפי שניתן להתרשם – קיימים קשרי משפחה ברמה זו או אחרת בין כל המעורבים.

כלי הרכב ששימשו לחלוקת המשלוחים הם: טנדר פיז'ו שהיה שייך לסמיר, ושני כלי רכב, טנדר ומכונית סובארו של ג'סאן, שגם בהם השתמשו לביצוע העבודה.

סמיר, פתחי ועלי "הסכנינים", נהגו לנסוע לעבודה וממנה ברכבו של סמיר, או ברכבו של ג'סאן לפי סידור שהיה  ביניהם.

הראיות החיצוניות
3.	בגדר הראיות החיצוניות לענין האליבי של סמיר (ובמידה רבה גם של פתחי ועלי) נמנים "מקבלי המשלוחים (באותו אחר הצהריים), פקידי בנק, מוכרים בחנויות" (עמ' 77 לסיכומי הסניגוריה), אותם אנשים שעמם באו הנאשמים במגע.

לא יכולה להיות מחלוקת באשר לחשיבותן של עדויות מסוג זה.  לו היו העדים החיצוניים מספקים ראיה לכך שמי מהנאשמים היה בביתם, בעסקם, או על כל פנים נראה על ידם בפרק הזמן הרלוונטי, הדעת נותנת כי בכך היה בא הדיון לקצו, אולי אפילו לפני שהתחיל.

כפי שיובהר להלן, העדויות החיצוניות אינן מספקות נקודות עיגון שכאלה. אין ולו עדות אחת שממקמת מי מהנאשמים, ולענייננו סמיר, בפעילות כזו או אחרת לאחר השעה 17:30.

אין ולו אחת מהעדויות אשר מספקת זיהוי של הנאשמים (ולענייננו סמיר) כמי שחילקו משלוח זה או אחר.

כאשר נתון זה מצטרף לסתירות הקיימות בגירסאות סמיר עצמו ולסתירות בינו לבין ג'דען, שהוא עד האליבי היחיד שהובא על-ידי סמיר, ולסתירות בינו ובין הנאשמים האחרים, הרי המסקנה המתבקשת היא, כי האליבי לא הוכח, וניתן אף לומר, כי הופרך. בין היתר, אנו מצביעים להלן על כך, שלכל פעילות או אירוע יש גירסאות משתנות אצל הנאשם עצמו או נסמכות על-ידי האחרים שנטען כי השתתפו באותה פעילות או אירוע.

מבין מקבלי המשלוחים – אלה העדויות הרלוונטיות: 
א) מרסל אלגריסי, בעלת מספרה - נ/125, הודעה מיום 19.12.83: כנראה קיבלה משלוח ב-8.12.83. המשלוחים היו מגיעים לביתה "תמיד" בין השעות 14:00-16:00, "וזה באופן קבוע".

בהתייחס לגירסתה של הגב' אלגריסי כדאי אולי לציין, כי סמיר טען בפנינו שהוא היה זה שהעלה את המשלוח לביתה, ואף פגש שם את שני ילדיה: "...היה שניים אני זוכר עד היום, שניים" (עמ' 3999, וכן עמ' 3995).

לעומת זאת, בטענות האליבי בחיפה טען, שלא הוא אלא עלי, בעזרת פתחי, העלו את המשלוח לגב' אלגריסי. לעצמו הוא מייחס פעילות אחרת, ממש באותו פרק זמן הבחין בחמד, הנוסע בטנדר שלו, ברחוב הרופא (כתובתה של גב' אלגריסי).
עלי יודע לספר כי דווקא הוא היה זה שהעלה את המשלוח הנ"ל (ואגב, לדבריו, היה רק ילד אחד של הגב' אלגריסי).

כיוון שבכל מקרה, המשלוח לגב' אלגריסי אינו מספק ולו בדל אליבי (שכן אין בעדותה אישור לשעה הרלוונטית), אין טעם להתעכב על כל הסתירות והווריאציות בגירסה בנושא זה.

יחד עם זאת – יש בכך המחשה, עד כמה גירסתו של הנאשם מתאימה עצמה בכל פעם למה שנראה לו כמשרת טוב יותר את מטרותיו בנקודת זמן מסוימת.
בגזרה צרה, של משלוח אחד, הצליח הנאשם לדחוס מספר גירסאות, כמעט ביחס לכל מרכיב שלה.

ניתן היה להבין לו היה הנאשם טוען שאינו זוכר היום, ועדותו ניזונה רק מדברים שאמר בזמנו ביחס למשלוחים. אולם, כאשר אומר סמיר כי זכור לו, עד היום! שניים! ועדותו עומדת בסתירה לגירסותיו שלו ולגירסאות אחרות, לאו דווקא בגלל השוני במספר הילדים, אלא משום שלפי גירסתו במועד סמוך לאירוע, לא הוא עלה לבית עם המשלוח אלא - עלי שמאשר זאת – הרי לענין אמינותו בוודאי שיש לכך משקל;

ב) מאיר רחל – נ/126, הודעה מיום 19.12.83, מתגוררת ברח' קספרי, הזמינה משלוח בתאריך הנ"ל – קיבלה את המשלוח בשעה 16:30;

ג) ליזה גרבר – נ/128, הודעה מיום 18.3.83, נזכרה במשלוח רק משום שמצאה בביתה שובר ויזה. הניחה לפי סכום הקניה שהזמינה משלוח. קנתה בסופר זיו. לא הצליחה לזכור באיזו שעה קיבלה את המשלוח;

ד) ישראל צרני – נ/129, הודעה מיום 18.3.83, רח' נתיב חן 65, עדות בחיפה מיום 23.6.84.
קנה ביום 8.12.83, שילם בויזה, מסיק מהשובר כי קנה אחרי הצהריים, כי כך נהג תמיד. לכן אף נראה לו, כי קיבל את המשלוח אחרי השעה 17:00.
העובדה כי קיבל משלוח הביתה היא בגדר מסקנה הנובעת מגובה הסכום ששילם עבור הקניה;

ה) אהרון פידלמן – נ/132, עדות בבית משפט בחיפה מיום 24.6.85. שימש כמנהל בסופר זיו בחיפה בדצמבר 1983.
לדבריו: המשלוחים מהסופר יצאו בשעות: 10:00, 12:00, 14:00 ו-17:00. בימי חמישי  (כזכור, 8.12.83 - היה יום חמישי בשבוע) מאפשרים ללקוח ליהנות ממשלוח חצי שעה לאחר שעת המשלוח האחרון, דהיינו, עד השעה 17:30.

מעדותו של העד עולה, כי למעשה אינו זוכר מתי יצא המשלוח האחרון, אם בשעה 17:00 או 17:30.
דווקא ג'דען, בהודעתו מיום 6.3.84 מציין כי המשלוח האחרון יצא בשעה 17:00 (ת/455  עמ' 4), ויש לקבל על כן, כי זו השעה שבה יצא המשלוח האחרון.

הדבר עולה בקנה אחד גם עם גירסת ג'סאן, אשר לא העיד בבית המשפט אולם סמיר עומת עם גירסתו במשטרה.

סמיר, בגירסתו בפנינו, ידע לומר לראשונה כי המשלוח האחרון יצא בשעה 17:30 (עמ'  4038), והוא גם מציע כי הוא ועו"ד פלדמן ילכו למנהל שיאשר זאת. את גירסת ג'דען עד ההגנה, וג'סאן – מציע הנאשם לעזוב (שם).
מדובר בפרק זמן קריטי ובשאלה חשובה לגבי סמיר, שכן חלק מגירסתו היום בפנינו, נשען על הטיעון בדבר מועד היציאה של המשלוח האחרון.

ו) אלכסנדר סוחצובסקי – נ/131, מיום 21.2.84.  מר סוחוצובסקי היה מנהל הסופר בסטלה מריס. 
העד אישר, כי תאריך 7 או 8 בדצמבר 83 היתה תקלה במשלוחים בסופר סטלה מריס, שעל כן ביקש שישלחו לו עזרה מסופר זיו. מי שהגיעו היו חמד, סעיד ויתכן שגם ג'דען.

ז) סלביה שפירא – נ/130, הודעה מיום 25.12.83.
העדות שלה מייחסת הסניגוריה חשיבות רבה, שכן היא מאשרת, לטענתם, שהיה "רצף כרונולוגי של פעולות שבוצעו ע"י הנאשמים".

לדברי הסניגורים: "סלביה שפירא, מרח' אורן מוסרת כי המשלוח הגיע אליה בסביבות השעה 17:30. מכיוון שעל התביעה לקבל בלית ברירה את הנסיעה המרובעת (ג'סאן ג'דען עלי וסמיר) מחיפה לסכנין הכוללת בתוכה את המשלוח לרח' אורן, ... הרי שנסיעה זו נערכת עפ"י עדותה של שפירא בסביבות חמש וחצי לכל המאוחר, היא בדיוק השעה בה עפ"י טענות התביעה היו אמורים הנאשמים להיות עסוקים בחטיפה ולאחר מכן ברצח" (עמ' 82 לסיכומים בכתב).

בסיכומיו בעל-פה העלה עו"ד פלדמן טענה נוספת, המתקשרת ומתבססת אף היא על גירסתה של סלביה שפירא. 

לדבריו:  לא יתכן כי הנאשמים, ולענייננו סמיר, חזרו לאחר ביצוע הרצח לפעילות רגילה של נסיעה וחלוקת משלוחים, וזו מלאכותיות זועקת לאוזן (עמ' 6050-6049 לסיכומים בעל-פה).

גירסתה של סלביה שפירא מאשרת, לדעת הסניגורים, את טענת הנאשמים, וסמיר ביניהם, כי המשלוח אליה בוצע במהלך נסיעתם הביתה לסכנין, ובמילים אחרות, המשלוח אליה בוצע, אם כך, לאחר הרצח, שהרי היו כבר בנסיעתם הביתה.
ענין הנסיעה הביתה ידון בהמשך בהרחבה.

בשלב זה, נשוב לגירסת הגב' שפירא:
לדבריה, המשלוח אליה היה בשעות אחר הצהריים, "סמוך לשעה חמש". בהמשך היא אומרת, כי הבאת המשלוחים היתה אחרי השעה 17:00, "יכול להיות בערך בשעה חמש וחצי".

אין בהודעה זו כל אישור לכך שאכן בשעה 17:30 הביא סמיר לביתה משלוח. אדרבא, פעמיים מדברת העדה על סביבות השעה 17:00, והשעה 17:30 היא רק בגדר "בערך" ו"יכול להיות".
אין כמובן בהודעה זו כל התייחסות לשאלה האם אכן החלוקה לביתה נעשתה בדרכם של מי מן הנאשמים הביתה.

ומה שחשוב עוד יותר: אם אכן אמורה הודעתה לשמש נקודת עוגן, נתון אובייקטיבי, שעמו לא ניתן להתווכח, הרי היא משמיטה לחלוטין את הקרקע תחת גירסת ג'דען – עד ההגנה היחיד לענין זה.

ג'דען מדבר בוודאות על כך שהנסיעה הביתה, שבמהלכה נעשה המשלוח לביתה של הגב' שפירא היתה בשעה 18:15 (ת/450 מיום 3.4.84).

לא ניתן לפתור ענין זה באמירה סתמית, כי אמנם יש סתירות אבל הן נובעות "משכחה ובלבול".
לא ניתן לפתור נושא זה גם באמירה, כי יש "רצף כרונולוגי" ודי בכך.

אין רצף כרונולוגי, אם לא ניתן להישען על עדותו של מי שיוצר אותו רצף.  גם לנושא זה נחזור בהמשך.

סימן ב' – דיון בגירסאות השונות ובהתפתחותן

גירסאות האליבי של סמיר – חלוקה ראשונית
4.	אפשר לראות, כללית, בטענות האליבי של סמיר, שלושה "גלים":
א) ההודעות הראשונות, שאינן הודאות, האמורות להיות הודעות האמת, שכן לכל הדעות אלו גירסאות רצוניות;

ב) הגירסה "הכפויה" – שלטענתו הוכתבה על-ידי המשטרה;

ג) הגירסאות שהושמעו בבתי המשפט בחיפה ובתל אביב.  

טענות האליבי בפנינו חופפות את אלו שהוגשו בבית המשפט בחיפה.

על פני הדברים ומטבע הדברים: "הגירסאות הרצוניות", קרי הגל הראשון ושלישי, צריכות להיות זהות.

בפועל – הן אינן זהות. אדרבא, הגל השלישי קרוב יותר לגל השני, כפי שיובהר להלן.

נתחיל דווקא בגל השלישי, קרי הגירסאות בבית המשפט, ולשם הנוחות – נצטט את לוח הזמנים כפי שנטען בפנינו.

על-פי הנטען: סמיר עסק באותם אחרי הצהריים בחלוקת משלוחים בטנדר הפיג'ו שלו, יחד עם עלי.
חוסני, אחיו של עלי, הצטרף אליהם.
בשעה 16:00 לקחו השלושה משלוחים לחלוקה מסופר דניה.
בשעה 16:30 נסעו סמיר, עלי וחוסני ל"צרכן" כדי לבדוק אם יש משלוחים נוספים – שלא היו. משם הלכו לקנות מכנסיים לחוסני. בפועל לא קנו (חוסני לא מצא את מבוקשו).

משם נסעו לסופר בזיו. עלי ירד בדרך כדי להפקיד שוברי ויזה בבנק לאומי, סניף נוה שאנן.
סמיר וחוסני הגיעו לזיו בשעה 17:00.
שם פגשו את ג'סאן, שהורה לסמיר לבצע משלוחים ביחד עם ג'דען.

כך אכן נעשה. המשלוחים חולקו עד השעה 17:45 בערך ואז חזר סמיר לסופר בזיו. סמיר השאיר את רכבו בזיו ונסע יחד עם עלי, ג'דען וג'סאן ברכבו של ג'סאן הביתה, לסכנין. בדרך מסרו משלוח ברחוב אורן, בביתה של סלביה שפירא, ומשם, כאמור, המשיכו לסכנין אליה הגיעו בערך בשעה 19:00.

בסך הכל אליבי הכולל לוח זמנים פשוט, ברור, לא מורכב, עם נקודות ציון מוגדרות, נפשות פועלות ידועות ומוכרות.

על פני הדברים, אין כל סיבה לבלבול או חוסר בהירות. סמיר גם לא טען, כי יש סיבה לפקפק בלוח זמנים זה.

בפועל – כפי שאמרנו לעיל, לוח זמנים זה אינו תואם את לוח הזמנים בגירסאות הראשונות, שאפילו אליבא דנאשמים היו  רצוניות. 
אין כל הסבר בפי סמיר לריבוי הגירסאות.  
אין גם התמודדות עם ההבדלים בינו ובין גירסאות השותפים לאותו מסלול פשוט ובלתי מורכב.

בכל פעם שמעומת סמיר עם שוני כזה, אחרי התפתלות לאורך עמודים רבים, מגיעה התשובה הגואלת, לפיה, ג'דען שקרן, וגם ג'סאן שלא העיד אך גירסתו הוצגה בפני הנאשם, וגם אנשים נוספים משקרים, או לחילופין הוא אינו זוכר, מנסים לבלבל אותו וכו'.

האליבי – התפתחות הגירסאות
5.	הפעם הראשונה  שבה נחקר סמיר ביחס למעשיו בשעות אחרי הצהריים של 8.12.83, היתה ב-15.12.83 (ת/111).

בפי סמיר לא היו טענות ביחס לחקירה זו, וכפי שציינו בהחלטתנו במשפט הזוטא, הסניגור טען כי החקירה היתה הוגנת בשלב זה (ראה עמודים 124-122 להחלטה במשפט הזוטא).
זו ללא ספק גירסה רצונית בכל רמ"ח איבריה ושס"ה גידיה.

בהתחשב בקרבת הזמנים בין התאריך לגביו הוא נחקר, ובין תאריך החקירה, הגירסה צריכה להיות מדויקת ובהירה.

בפועל – הרושם מקריאת ההודעה הנו, כי סמיר אכן זוכר באותו שלב היטב את אותם אחרי הצהריים נושא החקירה.

סמיר מציין מקומות, זמנים, מי האנשים שהשתתפו במשלוח, מסלולי נסיעה, שעות הנסיעה, החלוקה וההגעה הביתה, מעשיו בבית, עם מי נפגש, וכן מעשיו למחרת היום ובשבת (לרלוונטיות של יום שישי ושבת נתייחס בהמשך).

המקום האחד שבו אומר סמיר בהודעה זו כי אינו זוכר, הוא ביחס למשלוח ברחוב פיקא, בתאריך 9.12.83, שלגביו שם המשפחה המקבלת אינו זכור לו (עמ' 2 ת/111).
הא ותו לא.

בגירסה זו, בקווים כלליים, דבק סמיר גם בהודעותיו וגם בזכרונות הדברים שנרשמו מפיו בתחילת המעצר השני, ת/118 מיום 6.3.84; ת/234 מיום 14.3.84; ת/338 מיום 13.3.84. כל ההודעות הללו הן עדיין חלק מהגירסה הרצונית.

העובדה שזו הגירסה המקורית הרצונית, העובדה שהנאשם דבק בה גם במעצרו הראשון וגם במעצרו השני, עד לשלב שבו ההודעות הופכות להודאות, כאשר על-פי גירסת הנאשם ההודאות אינן משקפות את האמת מחייבת את המסקנה כי זוהי גירסת האמת, היא ולא אחרת.

יש לזכור גם, כי חלף פרק זמן לא מבוטל בין שני המעצרים ועדיין, במרץ 1984, דבק הנאשם בלוח זמנים זה. לכאורה, נתון נוסף התומך בכך שזו גירסת האמת.

אם נותרה עוד התלבטות בנושא זה, הרי היא הוסרה בדבריו של הנאשם עצמו, במשפט הזוטא, שם אישר כי בגירסתו מיום 6.3.84 (ת/118) אמר את האמת (עמ' 1242).

מכוח אותו היגיון: גירסה מקורית זו צריכה להשתלב בגירסאותיהם של מי שהיו שותפים לה (למעט הבדלים הנובעים מן הטבע האנושי).

על-פי גירסה זו, כפי שהיא באה לידי ביטוי בת/118, מיום 6.3.84: סמיר ועלי, ביחד עם חוסני, הגיעו לסופר זיו בשעה 16:50 (ולא ב-17:00 כנטען היום), לאחר הניסיון שלא עלה יפה לקנות לחוסני מכנסיים.
חוסני וחמד, ביחד עם סעיד ועבדו, נסעו לעבוד בסופר סטלה מריס.
ג'דען וסמיר לקחו שני משלוחים לחלוקה במעונות סגל ובמעונות הטכניון. ג'דען העלה את המשלוחים ללקוחות והוא המתין באוטו.
בשעה 17:10 הם חזרו לזיו (ולא ב-17:45 כנטען היום).
בזיו הותיר את רכב הפיג'ו שלו, ועלה ביחד עם עלי וג'דען לרכב של ג'סאן.
ברכבו של ג'סאן היה משלוח לרח' האורן.
הם חילקו משלוח זה, לגב' שפירא, ונסעו לסכנין.
לסכנין הגיעו בשעה 18:30.

כמו הגירסה דהיום: לוח זמנים ברור, חד, נקודת התחלה, נקודת סיום ורצף הפעילות.

יתרה מזו: לוח זמנים זה עולה בקנה אחד עם גירסת סלביה שפירא, באשר לשעת קבלת המשלוח, אחרי 17:00 ועד 17:30.
אם אכן יצאו סמיר וג'דען בשעה 17:10 לכיוון הגב' שפירא, הרי שהגיעו אליה כמה דקות לאחר מכן, ממש כפי שהיא מציינת, באשר לשעת ההגעה של המשלוח.

למרבית הפלא – לוח זמנים הגיוני זה הוזז תזוזה רבתי. לא תזוזה של מספר דקות, אלא תזוזה של כ-35-30 דקות!
במקום עזיבת זיו בשעה 17:15-17:10 עובר סמיר לדבר על 17:45.  
ובהמשך לכך המשלוח אל הגב' שפירא בשעה 17:50 במקום 17:30 (עמ' 4174).

האם באמת ניתן לקבל, כי התזוזה היא מקרית?

בת/523, טענות האליבי של סמיר בחיפה, יש וריאציה נוספת: שם נטען כי ב-17:50-17:45 חזר סמיר לסופר ורק אז יצא המשלוח לגבעת עמוס (כנראה הכוונה לגב' שפירא).

בחקירתו הנגדית בפנינו חזר הנאשם לסירוגין לטענה כי המשלוח לרח' האורן יצא לדרכו בשעה 17:15-17:20 (עמ' 4173, 4171), שמא משום שזו הגירסה המקורית ששינן לעצמו.

לשיטתנו, התזוזה בלוח הזמנים, במשבצת הזמן הרלוונטית, היא בפני עצמה ראיה נסיבתית.

הרי הגירסה המקורית, שממנה חלה תזוזה, ניתנה הרבה לפני ההתוודות והיא אמורה להיות גירסת אמת. ריבוי הגירסאות, או ההתאמה עם זו של ג'דען, ובעיקר התזוזה בלוח הזמנים, פוגמת, כמובן, במהימנות ובאמינות לוח הזמנים הנטען.

אנו רואים להעיר הערה נוספת:
אחת מהטענות עליה חזר עו"ד פלדמן פעמים רבות היתה, כי נקודת ההפסקה של החקירות מקורה בהחלטה שרירותית של החוקרים, אשר באו כנראה על סיפוקם בנקודת זמן מסוימת ובגירסה מסוימת.
לו היו החוקרים נזקקים לגירסאות חדשות והיו ממשיכים לחקור, הדעת נותנת כי אכן היו צצות גירסאות חדשות.

כדי להבהיר: הדברים נאמרו לא ספציפית בקשר לסוגיית לוח הזמנים, אלא ביחס לסוגיות אחרות הקשורות לגופה, אולם העיקרון ברור.

העובדה שבפי סמיר גירסה חדשה (בנושא לוח הזמנים), הצצה לראשונה לקראת הדיון בבית המשפט בחיפה, מבהירה כי אם יש שינויים בגירסה – אין זה משום שהחוקרים הכתיבו אותם, אלא משום שהוא בחר לומר את הדברים, ו"להתיישר" בכל פעם לפי קו שנראה לו.

דעתנו היא, כי הגירסה כפי שנטענה לראשונה בטענות האליבי בחיפה היא ניסיון לקרב את גירסת סמיר לגירסת ג'דען, שהוא, כאמור, עד ההגנה היחיד שהובא.

הפער, בין גירסת סמיר לבין גירסת ג'דען במשטרה, היה כה גדול, שלא ניתן היה לישב ביניהם; ומכאן, שג'דען לא יכול היה להיחשב כמי שסיפק לסמיר אליבי.

כיוון שכך, נבחרה גירסה שהיא מעין סינתזה בין גירסתו המקורית של סמיר לבין גירסת ג'דען.

סמיר "קידם" את לוח הזמנים ב-35-30 דקות, וכך ניתן לומר, כי אולי ג'דען טעה במקצת ואולי סמיר טעה במקצת, ובדוחק ניתן לטעון כי שניהם היו שותפים לאותה פעילות חרף ההבדל בזמנים.

בפועל – איננו משוכנעים כלל ועיקר שאכן היו השניים שותפים לפעילות בזמן הרלוונטי. בדרך ליצירת סינתזה זו, שאיננה אפשרית, נדרש סמיר לכל גירסה אפשרית בנושא הזמנים, כאשר חלק מהגירסאות אינן הגיוניות, והדברים יובהרו בהמשך.

6.	התזוזה קדימה בלוח הזמנים חייבה, מטבע הדברים, גם את הזזת השעה שבה הגיע סמיר לביתו.

באורח לא מפתיע תזוזה כזו – אכן מצויה.

בעוד שבהודעות ("הרצוניות") או בזכרונות הדברים, מן הגל הראשון, שעת החזרה היא 18:30: "... והגענו לסכנין בשעה שש וחצי בערב, ואני ירדתי בבית שלי וישבתי אצל אמא שלי..."             (ת/118 עמ' 3); הנה, בגירסה הרצונית מן הגל השלישי (בבית המשפט) הטענה היא, כי הגיע הביתה בשעה 19:00.

בחקירתו הנגדית בפנינו אמר הנאשם, כי הגיע לסכנין בשעה 18:50, 19:00, יכול להיות 19:10 (עמ' 4225-4224).

לא ניתן לתמצת בהכרעת הדין את מכלול תשובותיו של סמיר בפנינו, אשר נעות כמטוטלת בכל פעם קצת קדימה, קצת אחורה, כאשר ההסבר לתשובות השונות הוא ש"זה אותו  דבר", "לא יודע איך אני אמרתי 18:30 לא זוכר" (עמ' 4231), "זה לא יכל להיות 18:30" (עמ' 4232), "בין 18:50 ל-18:30 אין מרחק, לא זוכר למה לא אמרתי פה 18:50" (עמ' 4233), ועוד ועוד וריאציות.

חוץ מענין השעות, צצה לראשונה, בעדות בפנינו, גירסה חדשה, באשר למעשיו של סמיר כאשר הגיע לסכנין.

כדי להבהיר: על-פי גירסת סמיר בפנינו, כאשר חזר ב-8.12.83 לסכנין, לא הלך ישר לביתו אלא לקצב – ג'מיל זבידאת.
ענין הקצב נשכח ממנו כאשר נחקר במשטרה, והוא נזכר בכך רק כאשר בני משפחתו ביקרו אותו בבית הסוהר ואמרו לו כי הקצב, שלו היה נוהג לשלם מידי חודש בשיקים, תובע מהם כסף על קניה שכביכול קנה הנאשם באותו תאריך, 8.12.83 (עמ' 3892). סמיר לא זכר אם סיפור הקצב סופר לו עוד לפני המשפט בחיפה או לאחריו (עמ' 3893). לעומת זאת, הוא זוכר היום אפילו איזה בשר קנה, זוכר ששתה אצל הקצב קפה מר, ויודע לומר כי אינו ממשיך לקנות אצל הקצב משום שעד היום, זה האחרון טוען שלא שילם לו.
בישיבה אחרת אמר שהמשיך לקנות אצל הקצב ואף שילם לו את החוב בין שני המעצרים (עמ' 4231, 4232).

לא רק בנושא התשלום הסתבך סמיר, אלא כמעט בכל פרט בנושא זה (ראה עמ' 3896, 3893).

הקצב, שהובא להעיד, למרות שלא מסר כל גירסה בעבר בנושא זה, דווקא זכר את הסיפור לפרטי פרטים, וידע לספר ששבוע לאחר מעצרו של סמיר, רצו אחיו של סמיר שלם עבור החוב, אבל הוא מחל עליו.
הקצב העיד שהוא זוכר כי בתאריך 8.12.83, יום חמישי, סמיר היה אצלו "בין שש לשבע" (עמ' 4837, 4838).

התאריך זכור לו לקצב, כי שבוע או שבועיים אחר כך נפטר אביו (של הקצב). את תאריך הפטירה הוא אינו יודע.

פנקס השיקים או רישום אחר – אין בידיו (עמ' 4838).

איננו רואים להאריך בנושא הקצב.
אין לנו ספק, כי זהו סיפור שקרי לחלוטין, שאין לו כל בסיס במציאות. איננו מאמינים בנושא זה לא לסמיר ולא לקצב, שעדותו נשמעה כסיפור כזבים מראשיתה ועד סופה, ונעדרה ולו קורטוב של היגיון ואמינות.

אנו מדגישים, כי אפילו בטענות האליבי שהוגשו לנו סיפור זה לא נזכר, למרות שסמיר סבור היום, שהוא נחוץ לטענות האליבי שלו, או אפילו להוכחת אי נכונותה של ההודאה ת/363.

נראית לנו לענין זה טענת התביעה, כי סיפור הקצב נולד כדי למנוע אפשרות לקביעת ממצא לפיו חזר סמיר לביתו בשעה 19:15, כפי שאמר בת/363 – ההודאה בחטיפה וברצח, ועל כן בא סיפור הקצב, כדי להראות שהגיע לסכנין לפני השעה 19:00, ולא כפי שאמר בהודאה. דא עקא, שהקצב לא אמר בעדותו, ואף לא נשאל על כך, אם אמנם נהג אז לסגור את אטליזו בשעה 19:00 או עד שעה זו בדיוק, ואם לא יתכן שהאטליז היה פתוח פרק זמן, כמו רבע שעה, גם אחרי השעה 19:00.
7.	אם לא די בלוח הזמנים שזז באופן תזזיתי, הרי מסתבר שגם לגבי זהות האנשים שהשתתפו במשלוחים, בפרק הזמן הרלוונטי, יש בפי סמיר מספר גירסאות, כאשר אין לכאורה כל סיבה לשינויים.

מבחינתו של סמיר זו נקודה קריטית, שכן שהותו, והפעילות המשותפת שלו עם אותם אנשים היא למעשה טענת האליבי.

במיוחד נכונים הדברים לגבי ג'דען שהוא, למעשה, עד האליבי היחיד, למרות שבפוטנציה יכלו להיות מספר עדים בנקודה זו: ג'סאן, חמד וחוסני.

אנו מדגישים שוב, שכן הנקודה חשובה ביותר: כל אותן ראיות חיצוניות שעליהן מדברת הסניגוריה ואשר פורטו לעיל, אינן מספקות לו אליבי, שכן הן אינן מדברות בשום פנים ואופן על פרק הזמן הרלוונטי שבין 17:35-17:30 לבין 18:15.

האליבי היחיד, אם קיים כזה, מצוי בעדויותיהם של שותפיו לנסיעה ולחלוקת המשלוחים.
כאשר מסתבר, כי גם ביחס לאלו אין בפי סמיר גירסה אחידה, וזאת בנוסף ללוח הזמנים שזז, הרי מדובר למעשה באליבי שלא אומת, אם לא הופרך.

כל זאת, בבחינת גירסאותיו של סמיר בלבד, מבלי להתייחס עדיין לסתירות הבלתי ניתנות ליישוב בינו ובין עלי, בינו ובין ג'דען, בינו ובין גירסאות ג'סאן וחמד, שעליהן נחקר גם אם העדים לא העידו.

8.	מכאן לפירוט – בקליפת אגוז:
בהודעתו הראשונה ת/111 לא מזכיר כלל את ג'דען כמי שיצא אתו למשלוחים בטכניון (אלה המשלוחים שלפי הנטען היום, בוצעו בין השעות 17:05-17:00 ועד השעה 17:45).
קשה להבין מן ההודעה ת/111 אם פתחי ועלי השתתפו עמו באותה נסיעה לטכניון. מכל מקום, בסיום נסיעה זו נסעו סמיר, פתחי ועלי ברכב הסובארו של ג'סאן לכיוון סכנין, כאשר סמיר מפרט את מסלול היציאה במדויק, והמסלול כולל גם את גבעת עמוס (אולי הכוונה לרחוב אורן, ביתה של הגב' שפירא).
לסכנין הגיע, כאמור, בשעה 18:30.

החשוב בגירסה זו הינו, כי סמיר אומר במפורש שג'דען נשאר בחיפה: "בחיפה נשארו חמאד גנאמה וג'דען גנאמה אשר עשו משלוחים בסטלה מריס, וזאת לאחר השעה 17:30 לערך שעזבנו את חיפה עם הסובארו" (ת/111 עמ' 2).

נשאל כאן את עצמנו את השאלה הבאה:
מדוע אין לקבל את דבריו של סמיר בת/111 בנקודה זו?

ההודעה ת/111 נמנית, כזכור, עם "הגל הראשון" של ההודעות, גירסה רצונית לחלוטין לכל הדעות, ומה שחשוב לא פחות: זו הגירסה הראשונה של סמיר, מיום 15.12.83, שבוע לאחר התאריך שעליו הוא נחקר, כאשר זכרונו של סמיר במיטבו, איש אינו לוחץ עליו, ואין כל סיבה שיטעה בענין זה. 
איזו עדיפות יש לגירסת האליבי שצצה בשלבים מאוחרים יותר?

ודוק: אין כל ראיה חיצונית העומדת כנגד גירסה זו.

אדרבא – לפחות רמז לנכונות גירסה זו ניתן למצוא בהודעתו של מנהל הסופר סל בסטלה מריס (שאליו נשלח ג'דען, על-פי הגירסה בת/111), האומר בהודעתו נ/131: 
"... אני הסתכלתי בתמונות שאתה הראית לי ואני מכיר את האיש שבתמונה שעליו כתוב חמד גנאמה סעדי, ואולי היה אתו גם זה שבתמונה שעליה כתוב מאחור גנאמה גדען עבדו. הם באו בערך בשעה 17:00 או 17:30 הם לקחו משלוחים לאחוזה והסביבה".

והרי לך מעגל שנסגר, או כמעט נסגר: ג'דען לא היה כלל עם סמיר בפרק הזמן הרלוונטי, משום שנשאר בחיפה.

ושמא בכל זאת טעות?  
עיון בת/112, הודעה מאותו תאריך, 15.12.83, מסיר לכאורה חשש זה.  
סמיר נשאל במפורש: האם ביום חמישי חזרת בסובארו של ג'סאן יחד עם פתחי ואחרים?
ותשובתו: "אני בטוח שחזרנו מחיפה באותו יום חמישי אחה"צ באוטו סוברו של ג'סאן. והיו אתי באוטו פתחי ... ".

סמיר נשאל פעם נוספת אם הוא בטוח שפתחי נסע אתם ותשובתו: "פתחי כן נסע אתי לסכנין ישר מחיפה והיינו ביחד ארבעה אנשים בסובארו, והם: אני וג'סאן ופתחי ועלי".
ג'דען – איננו.

כיוון שהזכרנו את פתחי נאמר, כי גם ביחס לפרק הזמן שקדם לנסיעה הביתה יש לסמיר גירסאות שונות הנוגעות אליו (ולא רק ביחס לנסיעה המשותפת הביתה).

כך, בת/111 (מ-15.12.83) טוען סמיר, כי פתחי נסע אתם עד זיו (דהיינו היה עמו עד לשלב המשלוחים לטכניון). 
בפנינו טען, כי פתחי ירד לפני שהגיעו לזיו (עמ' 3974).

ושוב אתה תמה: 
אירוע לא מורכב, מספר אנשים מוגבל, מדוע הגירסאות המרובות?

הנאשם נשאל על כך, ותשובתו: 
"אני עניתי לפני כן. לא ידעתי שצריך להסביר הכל ... לא ידעתי שצריך להגיד הכל הכל, מאיפה אני יודע שרוצים להביא לי התיק הזה?
ש. לא ידעת שצריך להסביר איפה היית, ועם מי היית ואיפה כל אחד?
ת. זה האמת, כן.
ש. לא ידעת?
ת. להגיד להם הכל? מאיפה אני יודע?" (עמ' 4015).

זו דרך התמודדות טיפוסית של סמיר עם שאלות ענייניות, ולמותר להתייחס אליה.

ובעניין לג'דען:
ג'דען אינו מוזכר לכל אורך הדרך.

אכן, בת/112 נשאל סמיר לגבי החזרה הביתה, ולא לגבי ביצוע המשלוחים, אולם דווקא טענת הסניגוריה היא, כי אין לנתק בין הדברים, וסמיר עצמו קושר בין המשלוח האחרון לבין הנסיעה הביתה.

לענין הנסיעה הביתה וההתפתחויות בנושא זה נתייחס בנפרד, בעיקר בעניינו של עלי, נאשם 4, שלגביו הורחב הדיון בנושא זה במשפט הזוטא.

בשלב זה החשיבות היא בכך, שפעמיים, בשתי הודעות, נמנע סמיר מלקשור את ג'דען לפרק הזמן הרלוונטי.

הפעם הראשונה שבה נזכר ג'דען הינה בהודעה ת/116 מיום 22.12.83.

בהודעה זו אומר סמיר: 
"...אני בטוח שלקחנו  שני משלוחים למעונות קנדה ומעונות סגל בטכניון, אני ביחד עם ג'דען כי עלי הלך לבנק".

להודעה ת/116 קדם מפגש מוקלט בין עלי וסמיר, שתמלילו הוא נ/28 מיום 20.12.83. בשיחה זו אומר סמיר לעלי שפתחי לא נסע איתם הביתה, אלא ג'סאן, ובהמשך השיחה שואל אותו "מי הוריד את המשלוח (ברח' אורן) אתה או ג'דען?".

כדאי אולי לציין, כי ג'דען נחקר ב-16.12.83. דהיינו, לאחר גירסתו המקורית של סמיר ולפני המפגש שתועד בנ/28, ואמר כי חילק עם סמיר  את המשלוחים לטכניון.

ג'דען העיד בחיפה, בניגוד לגירסתו של סמיר, כי בוודאות "היה זה הנאשם מס' 2 שמסר את המשלוח ליעדו" (ראה נ/114 עדותו של ג'דען בבית המשפט המחוזי בחיפה עמ' 264).

כאשר לאחר שיחה זו, ואולי שיחות נוספות, טוען סמיר, כי ג'דען היה זה שחילק את המשלוחים עמו, ולא עלי – הרי אין, כאמור, סיבה להעדיף גירסה זו על הגירסה המקורית, לפיה ג'דען נשאר בחיפה ולא היה עם סמיר בזמן הרלוונטי.

להלן נפרט אינדיקציות נוספות, פרט לגירסת סמיר עצמו, לכך שהשניים לא היו יחד למן השעה 17:30 ועד השעה 18:15,בין אם חזרו יחד בסובארו של ג'סאן ובין אם לאו.

בשלב זה, נקדים מאוחר למוקדם, ונאמר כי לאחר שבחנו את מכלול גירסאותיו של ג'דען, אשר גם בפיו גירסאות רבות, ולאחר שבחנו את הראיות הנוספות, לרבות התייחסות מפי פתחי ועלי, דעתנו היא, כי השניים, כאמור, לא היו יחד. סמיר וג'דען משקרים בנקודה זו.

אנו מדגישים, כי מסקנה זו אינה מבוססת על "הגל השני", קרי ההודאות של סמיר, אלא על דבריו בגל הראשון, ההודעות הרצוניות וכן ראיות חיצוניות נוספות, קרי, דברי אחרים.

9.	כפי שצויין לעיל, סמיר הלך ביום 8.12.83 לקנות מכנסיים לחוסני החתן (או לעלי, אחי החתן, לפי גירסתו הראשונה בת/111).
סמיר משנה גירסתו בשאלת נוכחותו של חוסני בקניה זו, אולם אין מחלוקת כי מדובר בפעילות שקדמה לחזרתם לסופר בזיו, בשעה 16:50 לפי הגירסה המקורית, או 17:00 בגירסה המאוחרת.

אין גם מחלוקת, כי ג'דען לא היה עמם בחנות הבגדים בשלב זה.

במילים אחרות: הן מבחינת לוח הזמנים, והן מבחינת הנפשות הפועלות, והכל על פי גירסת סמיר, ג'דען לא היה שותף לביקור בחנות הבגדים.

בדיעבד, חוסני קנה מכנסיים באותם אחרי הצהריים, לא בהליכה משותפת שעליה סיפר סמיר, אלא מאוחר יותר.
למרבית הפלא מספר עלי, גם בפנינו, כי כאשר בא הביתה, סיפר לו אחיו חוסני, כי הוא קנה מכנסיים דווקא עם ג'דען (עמ' 4505).

ג'דען נשאל ביחס לכך ותשובתו היתה "אני לא קשור לכל מה שכל אחד אמר" (עמ' 4674).

אם אכן קנה ג'דען מכנסיים עם חוסני באותם אחרי הצהריים, לאחר השעה 17:00, ברור כי לא היה עם סמיר בפרק הזמן שבו נחטף ונרצח המנוח, בניגוד לטענתו, כי בין השעות 17:00 – 18:00 עסק במשלוחים יחד עם סמיר.

חוסני, כזכור, היה בין האנשים שנסעו לעזור בסופר סטלה מאריס, ולפיכך יש בהחלט היגיון בחיבור בינו ובין ג'דען בשלב קניית המכנסיים לאחר סיום העבודה שם.

לכך יש להוסיף כי חוסני טען גם הוא, כי ג'דען היה עמו בסטלה מאריס (ראה חקירתו של ג'דען בפנינו, עמ' 4674).

בנסיבות אלה, משקיים סימן שאלה גדול ורציני, לגבי הטענה שסמיר היה יחד עם ג'דען, מצופה היה, כי ההגנה תעיד את חוסני (אחיו של עלי!). אי זימונו להעיד אומר דרשני ומציב סימן קריאה מעל סימן השאלה.

הסתירות בנושא שהוא קריטי עבור סמיר, וגם עבור עלי, הגירסה שהופרכה וחוסר הבאת עד ההגנה, שהבאתו מתבקשת – יוצרים ביחד ראיה נוספת, שאינה נבלעת בהודאה, ואינה חלק ממנה.

10.	אינדיקציה נוספת לכך שסמיר לא היה עם ג'דען בפרק הזמן הרלוונטי מצויה בת/360, תמליל קלטת השיחה בין עלי וג'דען.

התייחסנו לתמליל זה בהרחבה במשפט הזוטא, בשל המשקל הרב שייחסה לו ההגנה באותו שלב, כראיה ניצחת, כך לטענת ההגנה, לשבירת רוחו של עלי.
בתמליל זה שואל ג'דען, בין היתר, את עלי אם הם רצחו את המנוח.

בעמ' 3 לתמליל, שואל ג'דען: "למה, אתם עשיתם את זה באמת?". 
בעמ' 4 לתמליל, שואל ג'דען פעם נוספת: "האם אתם עשיתם את המעשה הזה באמת?".  
עלי עונה לו: "אלוהים גדול, אלוהים יודע את האמת". 

לא נתייחס כרגע למשמעות השאלה בהיבטים אחרים, אלא רק בהיבט לוח הזמנים הנטען:
ג'דען לפי הנטען היה "צמוד" לסמיר למן השעה 17:00 ועד לנסיעה הביתה (ועד שעלי הלך לפי הטענה לבנק, גם לעלי).

איך ניתן להבין שאלה כזו מפי מי שהיה יחד עם סמיר במשך כל הזמן הרלוונטי?  האם אין בכך לפחות אישור לטענה, כי השניים לא היו ביחד?

יש בחומר הראיות אינדיקציות נוספת לכך שסמיר וג'דען לא היו יחד בפרק הזמן הרלוונטי . 

עצם העובדה שסמיר העריך את פרק הזמן של ביצוע המשלוחים לטכניון ב-25-20 דקות (17:15-16:50), ואילו ג'דען מעריך אותה פעילות בערך ב-3/4 שעה – שעה (ראה עמ' 4675 לפרוטוקול, וכן ת/454), היא בפני עצמה מעמידה לפחות בסימן שאלה, אם אכן היו שניהם שותפים לאותה פעילות.

מעין סיכום ביניים:
בחנו עד כה את גירסת האליבי של סמיר כשהיא לעצמה, דהיינו, בהשוואת דבריו של סמיר עצמו, בהזדמנויות שונות שבהן נחקר, בחנו גם את העדויות החיצוניות, לרבות חלקים מסוימים בגירסת ג'דען.

סיכום הביניים מעלה את המסקנות הבאות:
א) יש פער של ממש בגירסאות הרצוניות של סמיר, דהיינו בין אלו שניתנו בשלב המעצר בגל הראשון, לבין גירסאות האליבי שהושמעו בבית המשפט בחיפה ובפנינו היום, קרי, הגל השלישי;

ב) הפער מתייחס לפרק הזמן הרלוונטי שבו בוצעו החטיפה והרצח;

ג) אין כל הסבר לפער זה. מכוח ההיגיון הבסיסי לפיו זיכרונו של אדם טוב יותר קרוב ככל האפשר לאירוע שעליו הוא נחקר, ניתן היה לצפות שסמיר ידבק בגירסה המקורית בת/111, לפיה בשעה 17:30 כבר היה בדרכו הביתה, ולא היה עסוק בשום פעילות;

ד) התזוזה בלוח הזמנים אינה יכולה להיות מקרית משום שהיא מתייחסת לכל נקודות העוגן העיקריות: שעת היציאה לחלוקת המשלוחים לטכניון; שעת היציאה הביתה;  שעת ההגעה הביתה. מדובר, על כן, בתזוזה שיש מאחוריה כוונה;

ה) אין כל ראיה חיצונית התומכת באליבי המאוחר, כי בשעה 17:45, למשל, עדיין היה עסוק במשלוחים;

ו) אין ולו רכיב אחד בטענותיו של סמיר לגבי לוח הזמנים שלא עבר שינוי, תנודות, הסתבכויות, תשובות שונות לאותה שאלה עצמה וכיוצא בזה.

אנו אומרים בפה מלא, כי האזנה לגירסתו של סמיר בפנינו, ועוד יותר מכך, קריאה מאוחרת יותר של פרוטוקול בית המשפט ביחד עם ההודעות, זיכרונות הדברים ושאר המקורות בהם הובאה הגירסה, הותירו תחושה של התבוססות בבוץ, ללא אפשרות לעלות על קרקע מוצקה, שבה עובדות הן עובדות, זמן הוא דבר מוגדר ואנשים אינם משנים את זהותם;

ז) הרכיב המשמעותי ביותר בגירסתו של סמיר, קרי היותו ביחד עם ג'דען בזמן שבוצעו הרצח והחטיפה, לא הוכח, בלשון המעטה, אם לא הופרך ממש.
ג'דען נתפס אף הוא בסתירות אין ספור, שעל כן לא ניתן לסמוך על דבריו. בדבריו של סמיר עצמו, כפי שפורט לעיל, מצויה ההוכחה כי סמיר וג'דען לא היו יחד;

ח) עדי ההגנה המובהקים: ג'סאן, חמד, חוסני – לא הובאו – ללא כל סיבה.

סימן ג' – האליבי לגבי יום שישי, 9.12.83

11.	בכתב האישום טענה המדינה, כי "בתאריך 9.12.83 בשעות הערב לאחר תאום מראש, הגיעו נאשמים מס' 4, 3 ו-2 בטנדר לרמת אדי למקום בו היתה מונחת הגופה נטלוה והעבירוה בטנדר למערה הנמצאת בגוש שגב...".

בשל טענה זו, יש כמובן חשיבות לגירסתם של סמיר, פתחי ועלי באשר למעשיהם באותו ערב.

טענות האליבי שהוגשו לנו כללו את פירוט מעשיו של סמיר לאורך כל אותו יום ו' – 9.12.83.  חלקו הראשון של היום אינו רלוונטי לשאלת האליבי.

ב"כ הנאשם טען בסיכומיו, כי עדיין יש חשיבות לכך שהאנשים אותם הזכיר סמיר, כמי שהיה עמם בצהריים, מאשרים את טענותיו (עמ' 108 לסיכומי הסניגוריה בכתב).

כיוון שזו הטענה, נפרט להלן את מלוא גירסתו של סמיר באשר ליום ה-9.12.83, למן הבוקר ועד הערב, כאשר הדגש יושם, מטבע הדברים, על האליבי בשעות הרלוונטיות.

וכך נטען:
ביום 9.12.83 סיים סמיר את עבודתו בשעה 13:00 בערך.
סמיר, ועמו פתחי וסעיד ג'נאמה, נסעו לשוק תלפיות, שם הוריד סמיר את סעיד ופתחי מהטנדר, והיה עם ידידו שלמה פנינו עד שעה 15:00 לערך. 
אז חזר לסכנין, לשם הגיע בשעה 16:00 לערך.

סמיר הלך לביתו, שם שהה עם אשתו וילדיו עד שעה 18:00 לערך.  אז יצא עם אשתו אל בית הוריו.
לאחר הגעתו של נאשם 3, פתחי, אל בית הוריו בסביבות השעה 18:30, יצאו סמיר ואשתו יחד עם פתחי לקנות קלפים למשחק.
סמיר ואשתו עזבו את פתחי והלכו לבקר את בן דודו של סמיר, חסן יוסף בדארנה, אצלו היו עד השעה 21:00 ואז חזרו לביתם.
(טענות 7 ו-8 לטענות האליבי).

ראוי לציין, שטענות האליבי ליום זה, כפי שהוגשו על-ידי ההגנה בסיכומים בכתב, בעמ' 109, שונות במעט מטענות האליבי שהוגשו לנו מטעם ההגנה בפתיחת הדיון.

כללית, מחולק יום שישי, 9.12.83, ל-3 חטיבות:
הבוקר – בו עסק סמיר בעבודתו, על-פי גירסתו, במשלוחים עם אחמד קוזלי.
הצהריים – שכללו פגישה עם אדם בשם שלמה פנינו וכן מסגר בשם יוסף מרגו (ששמו לא הוזכר בטענות האליבי, אולם הודעתו נ/134 הוגשה).
בשעות אחרי הצהריים והערב – מעשיו של סמיר, על-פי גירסתו, בסכנין.

באשר לפגישה עם פנינו ומרגו ובהתייחס לטענת הסניגוריה, כפי שהובאה לעיל: פנינו ומרגו נחקרו במרץ 1984. הודעותיהם נ/133 ונ/134 בהתאמה.

התביעה טוענת, כי הודעותיהם מאשרות מפגש עם סמיר, אולם הן אינן מסוימות לא באשר לתאריך ולא באשר לשעה, ועל כן אין בהן אישור לטענות הנאשם.

ההודעות אכן אינן נוקבות בתאריך, וקשה לקבוע מסמרות אם אכן מתכוונים הם ל-9.12.83.

יחד עם זאת, דווקא קבלת גירסת ההגנה בנושא זה, לפיה הכוונה אכן ל-9.12.83 יכולה להיות חרב פיפיות:
מסתבר, כי כאשר מתייחס סמיר לפעילויות שאכן אירעו במציאות, או לפחות אין לשלול זאת, הוא אינו מסתבך, והעדויות החיצוניות – תומכות או לפחות מתיישבות עם דבריו.
על רקע זה בולטת ההסתבכות, חוסר העקביות, וחוסר "ההתיישבות"  עם עדויות אחרות באשר לפרק הזמן הרלוונטי.

12.	גירסתו הראשונה של סמיר, בנושא מעשיו בתאריך 9.12.83, ניתנה בהודעתו ת/111 מיום 15.12.83, הודעה שכבר הוזכרה בהקשרים אחרים. 

בהודעה זו מספר סמיר, כי אשתו אמאל ביקשה ממנו באותו יום לבקר אצל דודה חוסיין.
הוא נעתר והם יצאו עם הילדים בשעה 18:00 לביקור.
הדוד לא היה בבית, הנאשם יודע לספר, כי אחותו של הדוד אמרה להם כי הוא בבית חולים.
כיוון שכך, הלכו לבן דודו חסן יוסף בדארנה. הם מצאו אותו יושב ואשתו מכינה אוכל, על האש.
הם נשארו אצל בדארנה עד 21:00, חזרו לביתם, ונשארו בבית. על-פי הגירסה בהודעה זו, איש לא ביקר אותו לאחר שחזר לביתו והוא לא שיחק קלפים.

התייחסנו כבר לעיל להודעה ת/111 ומשמעותה בהקשרים אחרים, אלא שאין מנוס מאמירת הדברים פעם נוספת:
זו הודעתו הראשונה של סמיר, שבוע לאחר האירוע, היא נגבתה בהגינות, ואין לגביה כל טרוניה.
יום שישי, 9.12.83 עדיין לא היה, לכאורה, בעייתי, מזווית הראיה של המשטרה (שכן לא היה ידוע לה אז ענין העברת הגופה למחרת).

סמיר מספר סיפור ברור, קוהרנטי, שיש בו פרטים יחודיים, כגון: העובדה שהדוד היה בבית חולים.

מדוע השתנתה הגירסה? 
מדוע לא מופיע הביקור אצל ההורים, משחק הקלפים והפגישה עם פתחי בהודעה הראשונה       ת/111? שמא בגלל רצון להרחיק עצמו מפתחי?
וכיצד ניתן להבין וליישב את עדותו של אחי הנאשם, כאמאל, אשר העיד בזמנו בבית המשפט בחיפה, ואמר דברים שונים?

כדי להבהיר: כאמאל גנאמה העיד בחיפה ועדותו הוגשה על-ידי התביעה כראיה לכך שהדברים נאמרו – ולא כראיה לאמיתות תוכנם.
פרוטוקול העדות הוא ת/550.

כאמאל אמר, כי סמיר היה עמו כל אותו ערב, החל משעה 17:00. פתחי הגיע אף הוא וכולם שיחקו קלפים ברציפות, בלי הפסקה, עד 23:30 בערך. כאמאל שלל את גירסתו של סמיר כי לא היה בבית הוריו ולא שיחק קלפים, ואילו סמיר אינו מזכיר כלל את כאמאל, וגם לא בהודעות המאוחרות, ואפילו לא בטענות האליבי אצלנו.
ודוק: כאמאל הוא עד ההגנה היחיד לענין זה שהובא בחיפה, ואילו בפנינו לא הובא כל עד הגנה.

איננו מקבלים לענין זה את טענתו של הסניגור, לפיה:
"העובדה שהתביעה בחרה שלא לזמן את כמאל, ולא להביא את דבריו כראיה לאמיתות תוכנם, דבר שמנע גם אפשרות של חקירה נגדית אודותם, צריכה לפעול כנגד התביעה ולמעשה לא ניתן להסתמך על הדברים לשום צורך שהוא".
וטענה נוספת:
"...אין בפנינו ראיה שסמיר שהיה נתון במעצר ידע כלל על הדברים שמתכוון אחיו לומר בבית המשפט".
שתי הטענות – אין בהן ממש.

כאמאל הוא אחיו של הנאשם, והנאשם הוא שהביאו בזמנו כעד הגנה מטעמו.

אם מבקש הנאשם היום לטעון, כי אחיו שיקר בבית המשפט בחיפה, הרי שעליו מוטלת החובה להביאו. סמיר נחקר על הודעתו של כאמאל ועמד על דעתו שהוא לא שיחק קלפים ולא ראה את כאמאל, באותו יום שישי (עמ' 3866-3868). כיצד ניתן להסביר הבדלים מהותיים אלה, לגבי אירוע תמים, משפחתי, אצל אנשים הטוענים שהם חפים מפשע ואין להם, לכאורה, מה להסתיר.

אין כל סיבה שהתביעה תביאו כעד מטעמה, כאשר גירסתו אינה מקובלת עליה, במיוחד כך כאשר מדובר באח של נאשם.

גם הטענה שסמיר לא ידע מה אחיו עומד לומר, היא טענה אבסורדית.  
הדעת נותנת, כי כאמאל לא החליט על דעת עצמו לבוא ולומר את הדברים.

מכל מקום – אם זו הטענה, ודאי שהנאשם היה צריך להביאו כדי שיסביר מה ראה לשקר בזמנו, על דעת עצמו, ללא תיאום עם אחיו. סמיר עצמו טוען היום שהלך בערב לבית הוריו. אם כך, מה ההסבר – שסמיר השמיט את כל הביקור בבית הוריו מהודעתו הראשונה, הרצונית לכל הדעות (ת/111)? אם הביקור הזה אכן התקיים איזו סיבה היתה לו להשמיטו באותו שלב?

13.	כאמאל – אינו האדם היחיד שנוכחותו או אי נוכחותו בערב ה-9.12.83 מעמידה את גירסת הנאשם בסימן שאלה.

כפי שצויין לעיל, על-פי הנטען בטענות האליבי, יעדו הראשון של סמיר היה בבית הוריו, שם פגש את פתחי. 
אין צורך להכביר מילים על החשיבות של מפגש זה, כאשר מדובר במי שעל-פי טענת המדינה הוא שותפו לרצח.

למרבית הפלא – פתחי אינו נזכר בת/111, כאשר סמיר מוסר את האליבי ברצף ובשטף, ללא התערבות של החוקר.
יתרה מזו: באותו יום עצמו, 15.12.83, נגבית מסמיר הודעה נוספת, ת/112.

בת/112 נשאל סמיר במפורש: 
"האם פתחי גנאמה היה אצלך ביום שישי בערב בשעה 18:30 ב-9.12.83?
ת. אני לא ראיתי את פתחי גנאמה ביום שישי הזה בערב בכלל, הוא לא היה אצלי בבית, ולא דיבר אתי בכלל...".

האם ניתן להעלות על הדעת, תשובה יותר נחרצת וחד משמעית מזו?  מתי וכיצד נכנס, אם כן, פתחי לתמונה?
האם באמת ניתן לקבל כי מדובר "בשכחה ובלבול", שזו הסברה הכולל של הסנגוריה לכל הסתירות, לרבות סתירה מהותית ובולטת מסוג זה?

בחקירתו בבית המשפט התפתל סמיר בתשובותיו כבר בחקירה הראשית, שלא לדבר על הנגדית.

כשסמיר מזכיר לראשונה את פתחי, בהקשר זה, הוא אומר: "...ואח"כ אמרתי לאישה רוצים ללכת לבן דוד שלי, לדודה שלי אני לא יודע, אני לא זוכר אם ראיתי את פתחי שמה כי הוא תמיד היה בא לשחק" (עמ' 3617).

צודקת התביעה כאשר היא טוענת, כי אין מקריות בכך שסמיר בחר מיוזמתו לציין כי אינו זוכר אם פגש דווקא את פתחי.

מכל מקום – טענת האליבי של הנאשם, כפי שנאמרה לסניגורו והוגשה לנו, היא כי סמיר פגש את פתחי.

היאך אינו זוכר?  
ואם אינו זוכר, כיצד ניתן לייחס חשיבות לטענות האליבי שהוגשו לנו?
ואם נפגשו יחד בערב של אותו יום שישי, הכיצד ולמה ומדוע, אמר בוודאות ובנחרצות, בהודעותיו הראשונות, הרצוניות, שלא פגש בו?

עוד יש  לציין, כי בין הישיבה שבה נחקר חקירה ראשית, ומעט בחקירה נגדית, ביום 19.02.01, לבין הישיבה שלאחר מכן, ביום 28.2.01, שבה נמשכה חקירתו הנגדית, חל שינוי, ולפתע העיד סמיר בבטחה כי ראה והיה עם פתחי בערב ה-9.12.83, "פתחי בא קנה קלפים וחזר" (עמ' 3859).

כשהתבקש הנאשם להסביר את השינוי אמר: "קראתי אז בעדויות ונזכרתי אחר כך" (עמ' 3860).

לשאלה אילו עדויות קרא שהזכירו לו – לא היתה בפי הנאשם תשובה של ממש.

גורלם של יתר רכיבי הגירסה – לא היה טוב יותר.

האם הלכו ליוסף בדארנה, האם היו לפני כן אצל הדוד של אשתו, חוסיין?

גם בנושא זה אי אפשר לצאת משלל גירסאותיו של הנאשם, ואיננו יכולים אלא להפנות לחקירתו בעמודים 2-3861, 3846-3841.

וכיוון שהזכרנו את הדודים (הדוד מצד האישה חוסיין, והדוד מצד הנאשם יוסף בדארנה):
אינני מקבלים את טענת ההגנה, כי "גירסת האליבי של סמיר ליום שישי בערב הוא הביקור אצל  בן הדוד חסן יוסף בדרנה" (שעל כן הוכחה בעדותו של זה האחרון, עמ' 109 לסיכומים בכתב).

עדות האליבי של סמיר אמורה לכלול את הביקור בביתו של הדוד חוסיין (שכזכור על-פי דברי אחותו -  שהה בבית חולים).

יש חשיבות דווקא לנקודה הראשונה שבה שהה הנאשם, במיוחד כך כאשר הטענה היא שהדוד היה יעד יציאתם של סמיר ואשתו מן הבית, ורק משום שלא היה בביתו, הלכו לבן הדוד בדארנה.  
אין לכאורה גם כל קושי בהבאת העדים הרלוונטיים, כולם בני משפחה.

באשר לביקור אצל בן הדוד יוסף בדארנה (אשר העיד בפנינו), הסניגוריה טענה, כי אין תימה בכך, שבדארנה זוכר את הביקור של סמיר אצלו באותו ערב (הגם שלא נחקר בזמנו), שהרי מעצרו של סמיר (לאחר שבוע) היווה נקודת ציון הזכורה לבני המשפחה (ראה עמ' 109 לסיכומים).

ואם כך – מדוע לא להביא את הדוד, או הגיסה שדווחה על היותו בבית חולים, שגם להם אמור האירוע להיות זכור מאותה סיבה ממש, כאשר הם יכולים להעיד על חלקו הראשון של האליבי כאמור לעיל?
מדוע לא להביא תעודה מבית החולים שתעיד לפחות על כך שמדובר באותו תאריך?

וכיוון שהזכרנו אי הבאת עדים:
איך ניתן להסביר את אי הבאתם של אמאל (אשת הנאשם), סמי (אחיו של הנאשם), שלטענת הנאשם שהה בבית אמו של הנאשם,  שהנאשם הגיע לשם באותו ערב?

אנו מוצאים לנכון להדגיש בענין זה, כי ההתרחשויות ביום שישי, 9.12.83 – קיבלו חשיבות מיוחדת, ותפסו נפח רב בפרשת ההגנה בפנינו.

ההגנה טרחה והביאה פתולוג מסקוטנלד כדי להצביע על כך שלא יתכן שהגופה הועברה למערה בשעות הערב של ה-9.12.83.

האם ניתן לקבל כי לא ייעשה כל מאמץ ויובא כל עד כדי להוכיח אותה נקודה עצמה באמצעות עדי אליבי? במיוחד כאלה שהינם נגישים עבור הנאשמים בהיותם בני משפחה?
רצף העדים במקרה זה יש לו משקל ומשמעות, שמא - מה שלא יעלה בידי ההגנה להוכיח באמצעות עד אחד יעלה בידה להוכיח באמצעות כל העדים הרלוונטיים.

באשר לעדות העד בדארנה:
אנו מסכימים לחלוטין עם הסניגור, כי היה על המשטרה לחקור עד זה בזמנו, כאשר הוזכר על-ידי הנאשם ב-15.12.83.

ניתן גם לקבל, כי אירוע המעצר אכן מהווה נקודת ציון בחיי בני המשפחה, שעל כן ניתן להיזכר בה.
יחד עם זאת – עדותו של העד בבית המשפט לא נשמעה אמינה. העד בעדותו, אחרי 17 שנה, טוען שהוא זוכר בדיוק את היום והשעה שסמיר ואשתו הגיעו אליו:
"ש. אולי הגיע אליך ב-16:00?
ת. לא.
ש. רק ב-18:15?
ת. 18:15-18:20 ככה משהו כזה.
ש. אתה הסתכלת על השעון אני מבינה.
ת. אני מסתכל בטלוויזיה.
ש. ומה היה בטלוויזיה?
ת. היו כל מיני סרטים, מה היה בטלוויזיה.
ש. נו, אז איך אתה יודע שזה היה 18:15?
ת. אתה אומר אתה מסתכל בשעון כל דקה שהוא רוצה לבוא אלי אני חייב להסתכל על השעון" (עמ' 4852).

לא ברור לנו גם מדוע לא זומן העד להעיד בשעתו בחיפה.
כאמאל – שאליבא דגירסת הנאשם היום, שיקר בזמנו בחיפה, נקרא להעיד, ובדארנה לא?

ואל יהא הדבר קל בעינינו: עדותו של בדארנה, ועדותו של כאמאל בחיפה סותרות זו את זו חזיתית: כמאל מדבר על כך שסמיר שיחק כל הערב קלפים למן השעה 17:00 ועד 23:00, בבית הוריו.
בדרנה מספק לסמיר אליבי אחר עבור אותן שעות עצמן או לפחות חלק לא מבוטל מהן משעה  18:00 או סמוך לכך, ועד 21:00.
היכן האמת?
ועוד לא אמרנו דבר על גירסאותיו השונות של פתחי, שבו פגש סמיר (לפי הנטען בפנינו) לפני שיצא לביתו של בדארנה.
לגירסאותיו של פתחי נתייחס מאוחר יותר.

בשלב זה די לנו אם נאמר, כי מספרן, כמספר הפעמים שנחקר פתחי בנושא זה ויותר.

ורק לשם הדגמה באשר להשתלבות גירסת פתחי בגירסת סמיר:
בת/122, גירסת פתחי מיום 15.12.83, הוא טוען כי בשעות בהן היה סמיר לכאורה בביתו של בדארנה, הוא היה ביחד עם סמיר בבית הוריו של סמיר "וישבתי איתו ביחד עם ההורים שלו והאחים שלו ודיברנו על כל מיני דברים...".

פתחי נחקר עוד מספר פעמים, במעצר השני, ולאורך כל הדרך לא הזכיר שסמיר הלך לבדארנה באותו ערב.
הפעם הראשונה שבה צצה גירסה זו, היא בבית המשפט המחוזי בחיפה (כזכור, היה פתחי היחיד מבין הנאשמים שהעיד בתיק העיקרי).
וגם שם אומר פתחי, כי "...ביום שישי זה אני נכנסתי אל דירת ההורים שלו ושם הוא היה וגם האחים שלו וישבתי אתם עד השעה 21:30 בערב".

אי אפשר להבין את הדברים אחרת, אלא כאמירה כי סמיר היה עמו יחד בבית הוריו עד השעה 21:30.

רק לאחר מכן הוא מספר, כי סמיר יצא ואמר שהוא הולך לבית בן הדוד חסן יוסף בדארנה.

על רקע זה, כאשר טוען הסניגור, כי "הגירסה הניתנת בתחילה היא כללית ונכונה כאשר מסתכלים על הערב בכללותו..." (עמ' 111 לסיכומים בכתב) – המעט שנוכל לומר הוא, כי אין בכך התמודדות אמיתית עם הסתירה החזיתית, המשתרעת על כל שעות הערב למעשה, בינו ובין סמיר.
סוף דבר – האליבי של סמיר לגבי ה–9.12.83 בשעות הערב, לא  זו בלבד שלא הוכח, אלא שלמעשה אינו קיים אפילו כגירסה, וזאת בשל ריבוי הגירסאות והסתירות המהותיות באשר לכל רכיב, ובהתייחס לכל העדויות שנשמעו שלא לדבר על אלו שלא הושמעו.

פרק י' – האליבי של נאשם 4, עלי טראד גנאיים  

סימן א' - האליבי לגבי יום חמישי, 8.12.83

1.	בחרנו לדון באליבי של נאשם 4 (להלן: עלי) בצמוד לאליבי של נאשם 2 (להלן: סמיר) משום שהשניים כרוכים זה בזה, ולפחות חלק מן האליבי משותף לשניהם.

בטענות האליבי שהוגשו לנו על-ידי הסניגוריה נכרכו עלי וסמיר יחד.
כך גם בסיכומי הסניגוריה שבהם ההתייחסות לאליבי של שני נאשמים אלה נדון במשותף.
לפיכך, כאמור – הצמדנו אף אנו את הדיון באליבי של השניים.

האליבי כפי שנטען בבית המשפט המחוזי בחיפה
2.	בת/525 (טענות האליבי בבית המשפט המחוזי בחיפה), נטען כדלקמן:
עלי היה אצל אדם בשם שלמה פנינו (אותו שלמה פנינו המוכר לנו מעניינו של סמיר).
לאחר מכן, עסק בחלוקת משלוחים באחוזה עד השעה 16:00 פחות כמה דקות.
"בסופרסל פגש גב' מרח' גור 33 בשכונת דניה, אשר לה לקח את המשלוח האחרון" (סעיף 4 למסמך).

נעצור כאן לרגע כדי להעיר, כי לטענת התביעה, טעה עלי כאשר דיבר על רח' גור, ולמעשה הכוונה היא לחלוקה למשפחת ארדרייך, מרח' אנטוורפן 33.

את הטענה, כי מדובר בעצם על רח' אנטוורפן מבססת התביעה על מספר הבית 33, שאינו יכול להיות מקרי.

משפחת ארדרייך היתה הייעד של המנוח אחרי הצהריים של יום 8.12.83. ההתייחסות למשלוח זה חשובה לדעת התביעה, הגם שלכל הדעות הוא לא נעשה בפרק הזמן הרלוונטי לענין החטיפה והרצח, ולאחריו היו משלוחים נוספים; זאת, משום שהנאשמים ניסו להתנער ממשלוח זה ולהעלים את קיומו, לדעת התביעה, מתוך רצון לנתק כל קשר בינם לבין הרצח.

כך לגבי סמיר, וכך לגבי עלי. 

בענין זה נדון מאוחר יותר, ובשלב זה נחזור לטענות האליבי של עלי בבית המשפט המחוזי בחיפה:
לפני שיצא למשלוח ברח' גור 33 קיבל מהקופאית בסופר "הצרכן", כרטיסי ויזה כדי להפקידם בבנק בנווה שאנן.
הוא ביצע את המשלוח ברח' גור (או אנטוורפן), ומשם המשיך לבנק.
בדרך לבנק פגש שתי קופאיות העובדות בסופר-סל, מתי ורוזה, ויחד אתן הגיע לנווה שאנן, שם הן הלכו הביתה ואילו עלי נכנס לבנק והפקיד בו את כרטיסי הוויזה.

כדאי אולי לשים לב לכך, שעלי מדבר לכל אורך הדרך על "כרטיסי" ויזה.
אין טענה כי הופקד גם כסף במזומן.
בפני עצמו, הבדל קטן, שולי ולא משמעותי.
יחד עם זאת – גם ענין זה, כמו מרבית רכיבי האליבי, כפי שיוסבר להלן, לא נשאר בעינו.

בפנינו נוספה טענה, כי עלי הפקיד גם כסף, שמא בניסיון להאריך את משך הזמן שבו שהה בבנק.

המשך טענת האליבי בבית המשפט המחוזי בחיפה:
"בצאתו מהבנק פגש עלי שם את ג'סעאן, ומספר דקות לאחר מכן הופיע במקום נאשם 2 עם הטנדר שלו, אותו החנה ליד הסופר שלו, ולקח את הרכב האחר שלו, מסוג סוברו 82, ומשם נסעו ברכב הסובארו ישר לכפר סכנין, עלי, ג'סאן, סמיר וג'דעאן".
עם הגיעם לכפר סכנין לא יצא יותר עלי מהכפר, ביום חמישי, 8.12.83 (סעיפים 6 ו-7 לת/525).

המסמך ת/525 הוגש ביום 23.8.83 לבית המשפט. הוא מתאפיין בכך שאינו מציין שעות לגבי פרק הזמן הרלוונטי לרצח, למרות שהוא כן מציין שעות באשר לפעילותו קודם לכן.

נראה אולי, כי הפרקליטות פנתה לסניגורו דאז של עלי, בבקשה להבהיר את הטענות, שעל כן הוסף נספח לת/525, מיום 2.4.85. אין בנספח חידוש של ממש.

סניגורו דאז של עלי מפנה להודעתו מיום 15.12.83 (ת/73 בפנינו), כמסמך המשקף נכונה את טענות האליבי.

בשני המסמכים, ת/525 והנספח, אין התייחסות לשעת החזרה של עלי לסכנין.  
אולם, בת/73 צויינה על-ידי עלי שעת החזרה לסכנין: "הגענו לסכנין בסביבות השעה חמש או חמש וחצי" (ת/73 עמ' 2, שורה 26).

כדי להדגיש את ענין השעה מציין עלי פרט נוסף: ג'סאן הוריד אותו ליד חנות מסוימת, משם הלך לביתו ברגל, התקלח ואכל, ואז: "שאלתי מישהוא מבני המשפחה מה השעה, ונעניתי שהשעה שש בערב" (שם).

הנה כי כן: גם אם הוא עצמו לא ענד שעון, שעל כן השעה שהוא נוקב בה, לענין חזרתו, יתכן שנפלה בה טעות, הרי התשובה שקיבל לגבי השעה מבהירה, כי אכן חזר בשעות שצויינו לעיל.

כיוון שאין להניח שחשיבותה של שעת החזרה נעלמה מעיניו של הסניגור דאז, הדעת נותנת, כי אי הזכרת השעה בשני מסמכי האליבי שהוגשו לבית המשפט, נבע מהבנתו של הסניגור כי לא יתכן שעלי חזר בשעה שהוא נקב בה בת/73.

מכל מקום – הטענה היא, כאמור, שבשעה 18:00 עלי כבר היה אחרי המקלחת והארוחה בביתו.

מדובר בהודעה מן "הגל הראשון" (כפי שהוסבר לגבי סמיר). הודעה "רצונית" שניתנה שבוע לאחר התאריך שלגביו הוא נחקר.

האליבי (לענין פרק הזמן הרלוונטי) אינו מורכב, יש בו פעילויות מצומצמות: בנק, חזרה לסופר, ומשם הביתה לסכנין.
הנפשות הפועלות בו גם הן מוגדרות וברורות, ועל פני הדברים אין סיבה לשינויים.

3.	למרבית הפלא, טענות האליבי, כפי שהובאו בפנינו, כוללות שינויים בולטים ומשמעותיים לענין לוח הזמנים, ושינויים מינוריים יותר לענין הפעילות המדויקת.

במסמך המפרט את טענות האליבי, שהוגש לנו, נטען, כי בשעה 16:30 נסע עלי ביחד עם אחיו חוסני וסמיר ל"צרכן" כדי לבדוק אם יש משלוחים נוספים, משם הלכו לחנות לקנות מכנסיים, אלא שחוסני לא מצא ועל כן לא קנה דבר.

עלי ירד ברמזור במרכז נווה שאנן, והלך להפקיד את שוברי הוויזה (עדיין שוברי ויזה בלבד).

לא נאמר, בטענות האליבי בפנינו, מתי חזר עלי לסופר, לאחר הפקדת השוברים.

להלן נצביע על ריבוי גירסאותיו של עלי בנושא זה, התזוזות בין החקירה הראשית לנגדית.

בשלב זה נאמר רק, כי בחקירתו הראשית של עלי צצה לראשונה הגירסה, כי הגיע לבנק בשעה 17:30 ושהה בו 20 דקות, ואז חזר לסופר בזיו בהליכה, וכך הגיע בדיוק במועד המתאים לגירסתו הנוכחית של סמיר (בסביבות השעה 17:45) לסופר, כדי להצטרף לנסיעה הביתה ברכבו של ג'סאן.

על-פי הנטען: סמיר וג'דען חזרו לסופר בשעה 17:45, וסמוך לאחר מכן נסעו, כאמור, כל הארבעה הביתה, כאשר בדרך חילקו את המשלוח לרח' האורן (לגב' סלביה שפירא). לסכנין הגיעו בסביבות השעה 19:00.

והרי לך התמיהה הראשונה: 
כיצד השתנתה שעת החזרה שצויינה בת/73 (17:00-17:30), ללא שום הסבר של ממש, לשעה  19:00?

ושוב, אין מנוס מהשאלה – האם באמת ניתן לקבל כי "הפרטים השגויים אין מקורם בתכנון או ברצון לשקר אלא בטעויות כנות הנובעות מרצף ועומס האירועים וריבוי הפרטים שבהם"? (עמ' 93 לסיכומי הסניגוריה בכתב).

לשיטתנו, הבדל של כשעה וחצי(!) בשעה הנטענת לחזרה הביתה לסכנין, כאשר עלי, כאמור, טורח לעגן את שעת הגעתו הביתה באותה שיחה שבה נאמר לו שהשעה 18:00 (אחרי המקלחת והאוכל!) – אינה יכולה להיחשב בשום פנים ואופן כטעות כנה, הנובעת מרצף ועומס האירועים; וזאת אמר, כזכור, בהודעה שניתנה, לכל הדעות, מרצון חופשי ומלא, שבוע ימים בלבד לאחר האירוע.

האירועים אינם רבים כל כך – העומס אינו גדול, הזמן סמוך לאירוע, והמסקנה המתבקשת היא, כי עלי שיקר במצח נחושה בהודעתו הראשונה (שבה, לכאורה, לא היתה לו סיבה לשקר), אם הוא מבקש לשכנענו שהאליבי הנוכחי משקף את האמת.

לעלי, כפי שהסכים גם בא כוחו, אין בעיה להמציא סיפורים חסרי בסיס (עמ' 102 לסיכומים בכתב).

אולם, השאלה המתבקשת כמובן, היא מה ראה עלי לשקר?
מדוע ראה לנכון מלכתחילה "להוציא עצמו" מתחומי חיפה הרבה לפני השעה 17:30-17:00 (שהרי בשעה 18:00 היה בביתו בסכנין אחרי מקלחת ואוכל), ולשכן עצמו לבטח בסכנין בשעות אלו. הרי לא מדובר בסיפור שעלי התאים על-פי רצונו של צוות החקירה, כפי שאומר הסניגור בעמ' 102 הנ"ל, שכן הדברים נאמרו, כזכור, בחקירה הראשונה ביום המעצר.

התשובה היחידה לשאלה זאת יכולה להיות, כי מלכתחילה סבר עלי, כמו סמיר, כי מוטב שירחיק עצמו מחיפה בשעות הרלוונטיות.
לאחר מכן, כאשר נעצר פעם נוספת, והחוקרים לא הניחו לו, צצו גירסאות אחרות המתאימות עצמן, או לפחות מתקרבות לגירסאות סמיר וג'דען, עד לגירסה בפנינו.

נעבור עתה לדיון הפרטני.

סימן ב' – דיון ברכיבי טענת האליבי

המשלוח לרחוב אנטורפן 33
4.	כפי שנאמר כבר לעיל, רח' אנטורפן 33 הוא כתובתה של משפ' ארדרייך, אליה היו מיועדות פניו של המנוח, והוא סמוך למקום החטיפה.

התביעה טענה, כי ביום הרצח, 8.12.83, הביאו סמיר ועלי משלוח לבית משפ' ארדרייך בסיבוב המשלוחים שלאחר השעה 16:00.

אין טענה, כי החטיפה והרצח בוצעו ברצף ישיר למשלוח זה. 

אולם לטענת המדינה – סמיר ועלי הרחיקו עצמם במתכוון מאזור החטיפה בשעות אחר הצהריים, ועל כן לא סיפרו על המשלוח הנ"ל מלכתחילה, אלא רק בשלב מאוחר יותר.

הסניגוריה טוענת, כי ההודעות של מקבלי המשלוח, לגבי עצם העובדה כי היה משלוח כזה נגבו בשלב מאוחר.

כדי לפרט: המשלוח היה מיועד לגב' לאה רוזנטל, אמו של גיא, שאליו היו מועדות פניו של דני כץ המנוח (הגב' רוזנטל היתה נשואה לד"ר ארדרייך. ההתייחסות בטיעוני הצדדים היא לסירוגין למשפ' ארדרייך או למשפ' רוזנטל, ראה עמ' 129).

הגב' רוזנטל סיפרה לראשונה על כך שקיבלה משלוח, רק לאחר שנודע לה מפי חברתה, כך לטענת הסניגוריה, כי אנשי המשלוחים חשודים ברצח.

גם העוזרת של משפ' רוזנטל, הגב' יפה לוי, אישרה את קיומו של המשלוח (ת/62, מיום 16.2.84), אולם לדעת הסניגור: "סביר גם להניח שהגב' רוזנטל שוחחה איתה על כך לאחר שנחקרה בנושא זה ב- 9.1".

לפיכך, לדעת הסניגוריה:  "משלוח זה לא התקיים ביום חמישי 8.12.83 אלא ככל הנראה במועד אחר, ולאה רוזנטל התבלבלה לסבור כי משלוח זה היה אותו יום" (עמ' 97 לסיכומים).

כנימוקים נוספים המחזקים את הטענה, כי לא היה משלוח כזה, מעלה הסניגוריה גם את הטענות הבאות:
א) איש מהנאשמים לא הזכיר את המשלוח במעצר הראשון (למרות שקיומו אינו מפליל אותם);

ב) עלי, בשלב מסוים, אימץ את הבית ברח' אנטוורפן 33 כנקודת מוצא לחטיפה, למרות שברור שטענה זו אינה נכונה;

ג) פתחי אמנם מצביע, בשלב מסוים, על הבית, אבל אמר גם, כי "אני לא מכיר את הבית" (ת/126);

ד) כללית, מצביעות גירסאות הנאשמים וההתפתחויות בהן על כך, שהן מסתדרות "בקצב שבו צוות החקירה מגלה את התמיכות החיצוניות באליבי" (עמ' 101 לסיכומים).

הגם שאין המדובר בפרק הזמן הרלוונטי, הרי בשל החשיבות שייחסו לכך הצדדים, נאמר כך:
אין כל סיבה לפקפק בגירסתה של הגב' רוזנטל (עדותה בפנינו, עמ' 129-133). גב' רוזנטל העידה לא רק על המשלוח אלא על ויכוח שהיה לה בדבר הבאתו.

לקיומו של הויכוח יש אישור במספר מקורות, כמו למשל: הודעת עלי ת/267, מיום 10.3.84,      ות/364, מיום 12.3.84, או דברי פתחי בת/197, מיום 15.3.84, שעל כן אין סיבה לפקפק בכך.

ואם לא די בכך: ב-8.3.84 הוקלטה שיחה בין המדובב עיסא עמר לבין עלי (התמליל הוא נ/7 או   ת/138).

עלי נשמע אומר למדובב, כך:
"...נזכרתי עוד לפני ששתיתי את הקפה. פתאום נזכרתי שסמיר הסתכסך עם האשה ההיא.
עיסא: איזה אישה?
עלי: זאת עם המשלוח.
עיסא: אהה.
עלי: זאת שעשתה את המשלוח באיחור. 
...
עיסא: והאישה הזאת היא אמו של הילד?
עלי: לא.
עיסא: השכנה שלהם.
עלי: עכשיו בסופו של דבר הגעתי, הבאתי מביא מבפנים שקית חלב
עיסא: אז הוא הסתכסך עם האשה הזאת?
עלי: כן, אמר לה: 'אינני רוצה לקבל אותו', הם צעקו אחד על השני...
ובהמשך:
"...לקחו אותי עד הבית. הם לא ידעו, אני הייתי אומר להם 'לכו מכאן ולכו מכאן, לך לך לך לך תתקרב תתקרב תתקרב תתקרב הנה'. הם היו מרוצים אמרתי להם זה כאן, הקשתי על הדלת ונכנסתי פנימה..." (עמ' 16-17 בנ/7).

עלי נחקר בפנינו כבר בשלב משפט הזוטא  באשר לדברים שצוטטו לעיל, ולהלן מעט מתשובותיו:

"ש. ...אתם מתחילים לדבר על המשלוח לאנטוורפן. על איזה משלוח מדובר?
ת. אנטוורפן 33.
ש. מאיפה ידעת שהאשה אליהם עשיתם את המשלוח היא השכנה של האמא של הילד?
ת. אני מכיר את שכונת דניה.
ש. שכנה של אמא של איזה ילד היא?
ת. מאיפה אני יודע?
...
ש. אתה מספר פה איזשהו סיפור על ריב בין סמיר ובין אישה שביקשה משלוח בשעה מאוחרת וסמיר לא רצה לקחת ואתה התערבת. היה אירוע כזה?
ת. ביום חמישי לא היה אירוע כזה. ביום חמישי אחר או יום לפני כן, כן היה" (עמ' 1526-1525 לפרוטוקול).

הגירסה כי מדובר ביום חמישי אחר, או יום לפני כן, צצה לראשונה בפנינו בשנת 2000, בקלות שלא תאמן.

קשה לקבל תשובה זו – ועצם העובדה שעלי נזקק לה, אומרת את שלה.

אנו רואים לנכון להדגיש, כי כל הציטוטים דלעיל הם מהחקירה הראשית. עלי מסתבך הלוך ושוב בגירסאותיו בנושא זה, אנו מפנים גם לעמודים 1541-1540 לפרוטוקול, עדיין החקירה הראשית.

קביעה, כי הגב' רוזנטל ועוזרתה, גב' יפה לוי, אומרות את האמת, די בה כד לסיים את הדיון. הדברים שצוטטו לעיל, מפיו של עלי, מבהירים חד משמעית כי אין סיבה שלא לקבל את דבריהן (גב' רוזנטל בת/71, מיום 9.1.84; ת/72, מיום 20.2.84; ת/68 – עדות בחיפה; עמ' 132 לפרוטוקול לפנינו).

הנתונים עליהם הצביע ב"כ הנאשמים, אינם מצביעים על כך שהמשלוח לא התקיים.

העובדה שהנאשמים לא דיברו על המשלוח בפעם הראשונה מעידה על כך שהם שיקרו בנושא זה, כמו ששיקרו, גם לטענתם שלהם, בנושאים אחרים.

לא ברור לנו מדוע יש לצאת מנקודת ההנחה, כי כאשר אומר עלי שהגיע לסכנין בשעה 17:00-17:30, כשהוא מסתמך על ציון השעה, לטענתו, על-ידי בן משפחה – הרי זו שיכחה ובלבול (רק משום שהיום שינה עלי את גירסתו ואיחר את שובו לסכנין בשעה וחצי).
ולעומת זאת, כאשר אינו מזכיר את המשלוח לרח' אנטוורפן באותה הודעה, הרי זה משום שזו האמת.

אחת הטענות המרכזיות שהעלתה הסניגוריה היתה, שהתביעה מבקשת ל"גזור" חלקים מסוימים בהודעות הנאשמים ולראות בהם אמת, תוך זניחה והתעלמות מאותם חלקים שאינם משרתים את מטרותיה.

קביעה, כי לא היה משלוח לרח' אטוורפן, משום שהנאשמים לא הזכירו אותו, במקביל לקביעה שחלקים אחרים באותה הודעה עצמה אינם אמת בשל שיכחה ובלבול, הינם למעשה אימוץ הדרך אותה פסל הסניגור.

דעתנו היא, כי אין מדובר בשיכחה ובלבול, לאורך כל הדרך.

העלמת פרט זה או אחר, כמוהו כהזזת השעה, נעשה משום שהנאשמים, או לענייננו עלי, סבורים כי הדבר ישרת את מטרותיהם.

ריבוי הגירסאות המאוחרות, במהלך החקירה במשטרה, הוא חלק מהשיטה "לשגע" את החוקרים, כפי שהנאשם עצמו אומר (ראה תמליל שיחתו עם עאמר עיסא, המדובב – ת/138א' עמ' 4).

התזזתיות בגירסאות, והעובדה שהנאשמים, ולענייננו עלי, אינם מסוגלים "להיצמד" לגירסה, גם במהלך החקירה הראשית או הנגדית אצלנו, נובע במידה רבה מכך, שהדברים אינם אמת, שעל כן כאשר הם מאומתים עם פרט זה או אחר, שאינו עולה בקנה אחד עם גירסתם – הם נאלצים "לברוח" לכיוונים שונים.

למשלוח ברח' אנטוורפן יש ביטוי בדבריהם של כל שלושת הנאשמים (סמיר, פתחי ועלי).

עלי דיבר על כך לא רק עם עיסא עאמר, אלא גם בשיחה מוקלטת בינו ובין ג'דען, ת/360א.

גם בחקירה מיום 15.12.83 (ת/73א), מאשר עלי כי היה משלוח לרח' גור 33, ובהתאם לדבריו: "... ובסופר סל מצאתי גברת מדניה גור 33 ולה לקחתי את המשלוח האחרון" (עמ' 2 להודעה).

יש היגיון בטענת התביעה, כי התחלף לו לנאשם שם הרחוב, שהרי אין טענה, ולא הובאה ראיה, על משלוח לרח' גור 33.

אין מחלוקת כי רח' אנטוורפן נמצא בדניה.  

הנאשם טען, כי היה משלוח אחד בדניה, ובהעדר אלטרנטיבה - זה המשלוח.

גם בשיחה עם מדובב נוסף, אמג'ד פחמאווי,  מציין הנאשם משלוח בדניה (וכאמור, אין טענה לגבי משלוח בכתובת אחרת בדניה) (ת/376).

זאת בנוסף להודעה הספציפית, ת/162, שבה התייחס עלי אך ורק לענין המשלוח לרח' אנטוורפן.

סוף דבר בנקודה זו:
אנו קובעים, כי היה משלוח לרח' אנטוורפן בפרק הזמן שקדם לשעה 17:00.
עוד אנו קובעים, כי עלי הזכיר נושא זה ביוזמתו ומרצונו.

עצם העובדה, כי עלי הזכיר את המשלוח לרח' אנטוורפן, כאשר מיד לאחר מכן הוא אומר כי היו לאחריו עוד משלוחים לאחוזה, משמיטה את הקרקע תחת הטענה, כי מדובר בהמצאה של המשטרה.

המשטרה, גם לדעתו של עלי, מעוניינת, באותו שלב, במשלוח לרח' אנטוורפן כנקודת ההתחלה למעשה החטיפה והרצח, כמשלוח האחרון שאחריו באה החטיפה. אבל עלי, כאמור, מספר על משלוחים נוספים לאחוזה. ואינו מספק את רצון החוקרים באותו מועד.

תקצר היריעה מלפרט את הסתבכויותיו של עלי בנושא זה, ואין לנו אלא להפנות לפרוטוקול, בעמודים 1617-1615, כאשר עלי עצמו אומר, לשאלת בית המשפט, באשר לחוסר ההתיישבות של תשובותיו, כי "אני בעצמי לא מבין את זה" (עמ' 1617).

הביקור בבנק
5.	הביקור בבנק הוא נקודת הכובד בעדותו של עלי.
זהו נתון שאיש אינו חולק עליו. השאלה היא כמובן מתי בדיוק היה אותו ביקור, כמה זמן שהה עלי בבנק, ומתי חזר לסופר זיו.

אמרנו כבר, כי בטענות הזוטא שהוגשו לנו – לא צויינה שעה מדויקת, אלא רק שעלי "חזר בינתיים מהבנק" (כאשר הכוונה היא לפני השעה 17:45, שבה חזרו סמיר וג'דען מן המשלוחים לטכניון).

גם בהודאותיו הראשונות במשטרה, ובטענות הזוטא בבית המשפט המחוזי בחיפה – אין התייחסות לשעת הביקור בבנק.

האמור בטענות הזוטא, כפי שצוטט לעיל, מבוסס למעשה על ת/161, מיום 6.3.83. מן האמור בהודעה זו ניתן להבין, כי סמוך לאחר שעלי חזר מן הביקור בבנק, הגיע גם סמיר עם ג'דען (ראה עמ' 3 לת/161).

במאמר מוסגר נזכיר בנקודה זו, כי על-פי הטענה הנוכחית של סמיר, בטענות הזוטא, הוא חזר לסופר בשעה 17:45. אלא שסמיר עצמו לא התמיד בטענה זו, ראה הפרק שהוקדש לאליבי של סמיר.
מכל מקום ובהתייחס לגירסתו של עלי, ניתן להבין כי הוא חזר מהבנק סמוך לשעה 17:45.

הפעם הבאה שבה מתייחס עלי לעניין שהייתו בבנק, היא בת/176. גם הפעם על דרך ההתייחסות לשעת הגעתם של סמיר וג'דען מן המשלוחים. 
ת/176 הוא רישום על דרך הסקיצה, שערך החוקר על תנועותיו של עלי ביום 8.12.83. 
באשר לנקודת הזמן הרלוונטית נכתב, כי סמיר וג'דעאן לקחו משלוח ליעד שאינו ידוע לעלי, והוא חיכה לסמיר יחד עם חסן, ובשעה: "...17:00 עם גדעאן הגיע".

במילים אחרות, העולה מכך הוא, שעלי עצמו חזר לסופר לפני השעה 17:00, שהרי הם הגיעו אחריו.

בתאריך 11.3.84, בהודעתו ת/241, מספר עלי, כי סמיר וג'דען חזרו בשעה 17:30 ולמדובב אמג'ד פחמאווי, באותו יום, בת/376, אומר עלי כי סמיר חזר בשעה 17:00.

בזכרון הדברים מיום 12.3.84, ת/365, מדבר עלי על כך שחזר מן הבנק בשעה 16:30.
יש לציין, כי זכרון דברים זה מורכב משני חלקים, כאשר בחלק הראשון עלי אינו מתוודה על הרצח.
כדי להבהיר, בחלק הראשון מדבר עלי על כך, ששמע שיחות בין אחמד ופתחי לגבי תכנון הרצח, ועדיין אינו משים עצמו כמי שנטל חלק ברצח.

לוח הזמנים שהוא נוקט בו, איננו מנסה, על כן, בניגוד לטענת ההגנה, "להסתדר" או "להתיישר" באופן שתואם את הצרכים של החוקרים, כדי לאפשר לו, לעלי, לקחת חלק בחטיפה וברצח. עדיין, כאמור, הוא נוקב בשעה 16:30 כשעה שבה חזר מן הבנק.

אין כל עדות חיצונית העומדת בניגוד לטענה זו, והיא מסתדרת, לכאורה, עם טענתו המקורית  בת/73, מיום 15.12.83, כי הוא חזר הביתה בשעות 17:00-17:30.

בעדותו, במשפט הזוטא בפנינו, טען עלי, כי שהה בבנק יותר מ-30 דקות וחזר בשעה 17:30 (עמ' 1523 לפרוטוקול).
סמיר, לטענתו, חזר חצי שעה אחריו.
חשוב אולי לציין, כי עלי אישר במפורש לסניגורו במשפט הזוטא,  כי מ-17:30 עד 18:15-18:30 לא היה עם סמיר (עמ' 1523).

אין צורך לומר, כי זהו בדיוק פרק הזמן הרלוונטי לעניין הרצח.

בחקירתו הראשית חזר עלי על כך שהיה בבנק בשעה 17:30, ושהה בו כ-20 דקות (עמ' 4443-4445 לפרוטוקול).

בחקירה הנגדית קיימת כל וריאציה אפשרית – הוא היה בבנק בשעה 17:30 (עמ' 4463), בערך ב-16:50 (עמ' 4548), יצא מהבנק בשעה 17:00 (עמ' 4566-4568), הגיע לסופר זיו בשעה 17:00 (עמ' 4548). סמיר וג'דען הגיעו ב-17:30, והיה זה כמה דקות לאחר שהוא הגיע מהבנק, יצאו מזיו בשעה 17:30 (עמ' 4550) אבל גם ב-18:15 (עמ' 4610).

סוף דבר בנקודה זו – למעט ההצהרה המפורשת, כי בין השעות 17:30-18:15 לא היה עם סמיר, אי אפשר לחלץ מפי עלי כל גירסה של ממש, באשר לשעה בה חזר מן הבנק, גם לא באשר לפרק הזמן בו שהה בבנק.

אם אנו מתעלמים מכל נפתולי הגירסה, ומתייחסים "לשורה התחתונה" שבדבריו, הרי שהוא  יצא מהבנק בשעה 17:00, היינו, הגיע לזיו כמה דקות לאחר מכן: "יצאתי מהבנק בשעה חמש. זה הגירסה שלי" (עמ' 4569).
סמיר וג'דען הגיעו לסופר כמה דקות לאחר מכן (עמ' 4566).

גירסה זו תביא אותנו לכך, שסמיר וג'דען חזרו בשעה 17:10-17:15, לאחר המשלוח לטכניון, בדיוק כפ שטען סמיר בגירסתו המקורית, ואז אין גם סיבה מדוע יצאו לדרכם רק בשעה 17:45. מכל מקום, מהשעה 17:15 ואילך, למעשה, סמיר ועלי פנויים.

אנו מזכירים שוב, כי עלי העיד על עצמו, בגירסאות המקוריות, כי היה פנוי למעשה הרבה לפני כן.
אין בפי עלי שום הסבר כיצד נזכר, או מה גרם לו להבין שבעצם לא חזר מן הבנק בשעה 16:30, או באותו הקשר, לא חזר לסכנין בשעה 17:30, אלא בשעות שהוא נוקט בהן כיום (שאף הן לא עקביות).

6.	"סיבוך" נוסף בסיפורו של עלי מצוי בנושא הנפשות הפועלות, או ליתר דיוק, העדרם של עדים חיוניים לכאורה.
הזכרנו נושא זה בהתייחס לסמיר, אלא שאין מנוס מחזרה מסוימת על הדברים גם בהתייחס לעלי.

אין ספק שכל עד, היכול לתמוך בגירסתו של עלי, לגבי השעות של הפעילויות השונות בהן הוא נוקב, הוא חיוני מבחינתו. אי הבאתם של עדים חיוניים, במיוחד עדים ברי השגה כמו בני משפחה, היא, איפוא, במקרה זה משמעותית, ואינה יכולה שלא לעורר תמיהה.

עלי מתייחס בעדות, לכל אורך הדרך, לאחיו חוסני. חוסני, כזכור, היה "החתן" המיועד, שעמד להתארס יום לאחר מכן, ובעבורו נערכו מסעות הקניה לחנות או, לחנויות הבגדים, במטרה לקנות מכנסיים.

כמעט בכל הודעותיו מזכיר עלי את חוסני. חוסני נסע ביחד עם סמיר ועלי לזיו, קודם הליכתו של עלי לבנק – ראה ת/161.

חוסני נמנה עם הצוות שנסע לסופרמרקט בסטלה מאריס כדי לעזור שם במשלוחים.

כאשר חזר עלי, משליחותו בבנק, לסופר בזיו, נאמר לו, כך על-פי טענתו, שחוסני נסע ל"סטלה" (ראה למשל: ת/161, ת/176, ת/267, טענות הזוטא בפנינו, עדותו של עלי במשפט הזוטא, במשפט העיקרי).

יש חשיבות לחוסני, הן לענין שעת נסיעתו של חוסני לסטלה (ממנה ניתן לגזור את שעת הגעתו של עלי לסופר, לאחר הסידורים בבנק), והן לענין חזרתם המשותפת לזיו, ממנה ניתן ללמוד על השעה שבה יצא עלי לכיוון הבנק.

חוסני חשוב גם לענין זהות האנשים אתם הלך לקנות מכנסיים, או ליתר דיוק, האם ג'דען התלווה אליו לקניית מכנסיים (הדבר הוזכר בעניינו של סמיר).

כאמור, אין תשובה מטעם הסניגוריה לשאלה, מדוע לא הובא חוסני לעדות.  
תשובה פורמלית אין, אבל תשובה מעשית, העולה מחומר הראיות, יש גם יש.

חוסני, אשר נחקר בזמנו במשטרה ומסר את גירסתו, לא הובא להעיד משום שגירסתו אינה עולה בקנה אחד עם גירסתו של עלי.

מספר פעמים, ובנקודות שונות, כאשר אומת עלי עם גירסתו של חוסני במשטרה, אמר כי חוסני משקר (ראה למשל בעמ' 4515). 

במאמר מוסגר נעיר כאן, כי אפילו גירסה סותרת במשטרה, לכאורה, לא היתה אמורה למנוע את עדותו של חוסני בפנינו, שהרי עלי ספק לו את ההסבר מראש: "בגלל שהמשטרה הרביצה לו..." (שם, שם).

דוגמא נוספת לכך, שעלי טוען כי חוסני משקר מצויה בהמשך. התובעת הציגה לעלי את הטענה, כי חוסני אמר: "...שהוא ירד בכלל באחוזה והוא לא הגיע אתכם לזיו...
ת' ... כשידע שרוצים להלביש את התיק הזה עלינו אז חוסני רוצה להוציא את העור שלו אז אמר אני ירדתי ברמזורים  של אחוזה, גם משקר. חוסני בזה הוא טעה ושיקר" (עמ' 4545-4544).

אנשים נוספים שיכלו לאשר את גירסתו של עלי, באשר לאליבי, הם חאמד, עבדו, סעיד, ג'סעאן וג'דען.

מבין כל האנשים הללו, היחיד שהובא להעיד הוא ג'דען, ולעדותו נתייחס בנפרד.

כל אחד מהם יכול היה לתרום חוליה מסוימת.  
לגבי חאמד, למשל, טען עלי, כי הוא ראה אותו בטנדר שלו, ברמזור בנווה שאנן בפרק הזמן הרלוונטי.  

לגבי האחרים נטען, כי הם הלכו לעבוד ב"סטלה" כאשר יש, כאמור, קשר בין מועד חזרתו של עלי לסופר לבין מועד יציאתם לעבודה ב"סטלה".

ג'סעאן היה, למשל, האיש שסיפר לעלי, כי סמיר וג'דען יצאו לחלוקת משלוחים בטכניון. כל האנשים הללו, אם כן, הם חלק בלתי נפרד מגירסתו, ועלי נחקר עליהם ממושכות.

כפי שאמרנו לגבי חוסני, אלה אנשים מקורבים לעלי, אין בעיה של נגישות לגביהם. הם גם נחקרו בזמנו במשטרה.
בפועל, הסיבה שבעטיה לא הוזמנו, עלתה מחקירתו של עלי, שכן, גם לגבי כל אחד ואחד מהם, הטענה היא שהם שיקרו.

רק לשם הדגמה, לגבי חאמד:
"עו"ד וינריב: עכשיו תראה מה חאמד אמר ב-6/3, הוא אומר, שהגעתם בערך בין ארבע וחצי לרבע לחמש. זה יכול להיות?
נאשם 4: לאן?
עו"ד וינריב: לזיו.
נאשם 4: חאמד, אומר?
עו"ד וינריב: כן.
נאשם 4: הוא יכול להגיד.
עו"ד וינריב: זה גם לא נכון?
נאשם 4: לא נכון.
עו"ד וינריב: לא יכול להיות שהגעתם ברבע לחמש?
נאשם 4: אני הייתי בבנק בשעה חמש.
...
עו"ד וינריב: יכול להיות, טוב. אבל תראה מה חאמד אומר, חאמד אומר, שמי שהגיע לזיו, זה היה אתה, פאתחי וסמיר?
נאשם 4: זה לא נכון. זה שקר" (עמ' 4555-4556).

במאמר מוסגר נעיר, כי לא ניתן להתעלם מן העובדה כי היתה גירסה (של אחיו של עלי), שעלי הגיע לזיו ביחד עם פתחי וסמיר.

כיוון שחאמד לא העיד – הדברים אינם ראיה לאמיתות תוכנם, אולם עצם העובדה שקיימת גירסה כזו, מבהירה את מה שנאמר לאורך כל הדרך, כי אף רכיב בגירסתם של הנאשמים (ולענייננו כאן זה עלי), אינו חד משמעי ויציב.

לגבי סעיד:
"עו"ד וינריב: עכשיו תראה מה אומר סעיד. סעיד הוא אח של ג'דאן, נכון?
נאשם 4: כן.
עו"ד וינריב: הוא אומר שאתה וחוסני, סליחה. שאתה וחוסני וסמיר הגעתם לזיו. הוא ראה אתכם ?
נאשם 4: את סעיד, אני לא ראיתי אותו בכלל...
עו"ד וינריב: אז מה אתה אומר על מה שסעיד אמר?
נאשם 4: גם משקר" (עמ' 4557-4556).

לגבי ג'סעאן: הוא עד חשוב ביותר. הוא, למעשה, החוליה המקשרת בין כל המשלוחים, שהרי הוא קבלן המשלוחים.

עלי נשאל: 
"ש' עכשיו בוא תראה, רסאן, למשל, בדצמבר, בכלל לא מזכיר את ג'דאן כמי שנסע אתכם הבית?
ת' רסאן? גם טעה.
...
ש' עכשיו תראה ג'דאן. ראסן למשל אומר, ב-6/3, שפאתחי הצטרף אליכם לנסיעה הביתה?
ת' פאתחי לא נסע איתנו הביתה.
ש' לא נסע. אז ראסן גם משקר?
ת' גם משקר" (עמ' 4560).
בהמשך נשאל עלי גם לגבי ג'דעאן, ותשובתו היא שגם הוא שיקר (עמ' 4561).

סוף דבר בנקודה זו, על פי דברי עלי עצמו, אף אחד מאלה שיכלו לתמוך בגירסתו איננו תומך בה, שכן כולם משקרים, לדעתו.

השיבה לסכנין
7.	נושא החזרה הביתה תפס נפח לא מבוטל בטיעוני ההגנה, במיוחד. התייחסנו כבר לנושא זה באופן חלקי, בעניינו של סמיר, אולם אין מנוס מבדיקה נוספת גם בעניינו של עלי.

כדי שהדברים יהיו ברורים, נתווה קודם את קווי המיתאר של הסוגיות שבמחלוקת, ולאחר מכן נעבור לדיון הפרטני.

טענתה הסופית של ההגנה היא, כי סמיר ועלי נסעו ביחד לסכנין, ביום 8.12.83, והגיעו לסכנין בסביבות השעה 19:00.
הנאשמים נסעו ביחד עם ג'דעאן ורסאן, ברכב הסובארו של רסאן.  
סמיר השאיר את רכב הפז'ו שלו בחיפה, והצטרף לנסיעה עם שלושת האחרים. 

לא זו בלבד שההגנה טוענת, כי זו היא הגירסה הנכונה, אלא שלטענתה התביעה קשורה אף היא לגירסה זו, ואינה יכולה להתנער ממנה. 

בטענה שהתביעה קשורה בגירסה זו, ואינה יכולה להתנער ממנה, מסתמכת ההגנה על דבריו של סנ"צ גולדגרד,  ראש הצח"מ שחקר את הרצח.
סנ"צ גולדגרד אישר, כי בסוף החקירה ולאחר האימות שנעשה בין עלי ובין ג'דעאן, ביום 13.3.84 (ת/360א), מסקנת החקירה היא, כי אכן הארבעה חזרו יחד (ראה עמ' 910 לפרוטוקול).

כיוון שזו היתה הנחת המשטרה, טוען, כאמור, הסניגור, שהתביעה קשורה אליה. 

תוך יציאה מנקודת הנחה זו, ממשיך הסניגור וטוען, כי עדותה של סלביה שפירא עומדת לרועץ לתביעה. כדי להבהיר, כפי שנאמר לעיל, סלביה שפירא אשר קיבלה את המשלוח ברח' האורן, העידה כי קיבלה את המשלוח בשעה 17:00, אולי אחרי 17:00 עד 17:30 (מוצג נ/130).

כיוון שהמשלוח הובא אליה בדרכם של הנאשמים הביתה, לטענתם, וכיוון שהנאשמים יצאו הביתה ברכב, על-פי גירסת התביעה, רק בשעה 18:15, לאחר ביצוע הרצח והחטיפה, הרי הדבר לא מסתדר עם דברי העדה שפירא באשר לשעה בה קיבלה את המשלוח.

לדעת הסניגור, התביעה לא יכולה כך סתם להזיז את שעת הבאת המשלוח לגב' שפירא, והיה עליה להביא את גב' שפירא לעדות, אם ברצונה להזיז את שעת הבאת המשלוח מ-17:30 לסביבות 18:30.

נאמר בנושא זה כך: נראה לנו שדרך העמדת הדברים על-ידי הסניגור איננה נכונה ואינה משקפת את "מאבק" הגירסאות בין הצדדים.

טענות האליבי בגירסתן הנוכחית, כמו גם בגירסאות הקודמות, משקפות את גירסת הנאשמים.  סמיר הוא שטוען היום, כי הגיע חזרה לסופרסל יחד, עם ג'דעאן, בשעה 17:45.

רק בשעה זו העמיסו לרכב של ג'סעאן את המשלוח של גב' שפירא, ויצאו לדרכם לחלק אותו, והמשיכו חזרה הביתה. על-פי טענתם, הגיעו הביתה בשעה 19:00, משמע, על-פי טענתם, אם יצאו למשלוח רק אחרי השעה 17:45, המשלוח לגב' שפירא לא יכול היה להגיע לפני השעה 18:00. וג'דעאן טוען לשעה מאוחרת מכך (ראה למשל: ת/450, וכן עדותו בעמ' 2032).

עדותה של הגב' שפירא, לגבי השעה בה הגיע אליה המשלוח, עומדת דווקא לרועץ לנאשמים, באשר לטענת האליבי שלהם, כפי שהם טוענים, שהרי על-פי הודעתה היא קיבלה את המשלוח בשעה 17:00 ואולי יתכן שבין 17:00 ל-17:30.

הנאשמים הם שזקוקים לאישורה של גב' שפירא, כי המשלוח הגיע אליה בשעה 18:00 לכל המוקדם, כדי שטענות האליבי שלהם יוכלו למצוא סיוע בדבריה, או לפחות לא יופרכו בעדותה.

העובדה שהמשטרה העדיפה במהלך החקירה גירסה מסוימת (גירסת ג'דעאן), לענין החזרה בסובארו, איננה יכולה להחשב כקביעה עובדתית שהתביעה כבולה אליה, שלא לדבר על כך שתמיד מוטלת החובה על בית המשפט לקבוע את העובדות כפי שהובאו בפניו, ולא על פי הנחת חקירה כזו או אחרת.

כתב האישום לא אימץ תיזה מסוימת, בשאלת החזרה לסכנין (באיזה רכב, מה היתה השעה המדויקת, מי היה שותף לנסיעה וכו'). החזרה לסכנין היא, כאמור, חלק מטענת ההגנה – אליבי – של הנאשמים. גם לו היו הדברים נכתבים בכתב האישום, עדיין, כפי שנאמר לעיל, בית המשפט מוסמך וחייב למעשה, לקבוע ממצאים על-פי החומר שלפניו, כאשר גם קבלת עמדת התביעה באופן כללי, איננה מחייבת קבלת עמדתה באשר לכל פרט ופרט.

קונקרטית, ובהתייחס לנתוני התיק שבפנינו, כפי שאמרנו, לוח הזמנים היוצר את טענת האליבי של סמיר ועלי, מחייב, לכאורה, כי גירסת הגב' שפירא תשתלב בטענותיהם, וכאמור, היא איננה משתלבת.

גם גירסת ג'דעאן, אפילו לאחר שעברה שינויים ושיפוצים בולטים, איננה משתלבת באופן מלא בגירסאות הנאשמים.

העובדה שהיה משלוח לגב' שפירא, עדיין איננה מצביעה, בפני עצמה, על כך שהוא נעשה במהלך נסיעת הנאשמים הביתה, והיא אינה מספקת כל נתון באשר לזהות האנשים שהביאו אליה את המשלוח. הזכרנו כבר את העובדה, שג'דעאן טוען, כי סמיר העלה את המשלוח לביתה של הגב' שפירא, אלא שסמיר כופר בכך.

העובדה שרח' אורן יכול להימצא במסלול נסיעתם של הנאשמים לסכנין, אינה מחייבת את המסקנה כי אכן יש קשר של ממש בין שתי הפעילויות.

אגב, בעמ' 79 לסיכומים בכתב טוען הסניגור, כאילו זיהתה סלביה שפירא את תמונתו של עלי, והצביעה עליו כעל מי שהביא לה את המשלוח. טענה זו אינה מדויקת, שכן גב' סלביה שפירא לא  זיהתה את עלי בתמונה שהוצגה לה (נ/130, שורות 10-12).

8.	חוסר העקביות בנושא החזרה המשותפת הביתה, בגירסאותיהם המרובות של הנאשמים, והסתירות בינן לבין עדויות נוספות (גרסתו של פתחי, והשאלה אם נסע עמם הביתה אם לאו אותו ערב) מצביעה, כנראה, על כך שהיה לנאשמים אינטרס "בשיפוץ" הגירסה בנושא זה.
עצם העובדה שהיה חשוב לפתחי, למשל, לנסות לטעון בכזב כי היה שותף לנסיעה, מצביעה על כך שהנאשמים שינו והתאימו גירסאות.

מסקנתנו הסופית היא, כי לאיש מן הנאשמים שלפנינו, אין אליבי לענין הזמן בו בוצע הרצח, היינו, מהשעה 17:30 ועד השעה 18:15.
גם אם היתה נסיעה משותפת הביתה, הרי שבהתאם ללוח הזמנים הנוכחי, בו נוקבים הנאשמים, היינו, הגעה הביתה בסביבות השעה 19:00, נסיעה משותפת זו אינה יוצרת להם אליבי.

אי העברתה של הגופה למערה, סמוך לאחר הרצח, מאפשרת את חזרתם של הנאשמים לסכנין, בין בסובארו של ג'סעאן ובין בטנדר הפיז'ו של סמיר.

משלא הועברה הגופה למערה ברכב לאחר הרצח, ומבחינת לוח הזמנים ושעת ההגעה לסכנין, יכולים היו הנאשמים לבצע את הרצח, כפי שטענו בהודאותיהם, הרי החזרה המשותפת בסובארו אינה מהווה אליבי.

אנו מוצאים לנכון לציין נקודה נוספת.

הטענה כי החזרה היתה ברכבו של סמיר, מפיו של סמיר באה וכן מפיו של עלי.

בזכרון הדברים, ת/307, שהיא למעשה הודאתו הראשונה של סמיר, טען, כי חזרו לסכנין ברכבו.

באותו יום עצמו, מסר סמיר את ההודעה ת/363, בה הופיעה הגירסה, שלאחר הרצח נסע עם עלי ועם ג'סעאן וג'דעאן בסובארו של ג'דעאן.

גם עלי משנה את גירסאותיו בנושא החזרה הביתה, בשאלה אם נסע ברכבו של ג'סעאן או ברכבו של סמיר.

לשיטתנו אין הכרח בקביעה עובדתית באיזה רכב חזרו הנאשמים. אנו יוצאים מנקודת ההנחה לה טענו הנאשמים, כי חברו לסובארו של ג'סעאן. כפי שאמרנו, החזרה איננה מהווה אליבי ובכך יש לסיים את הדיון בנושא זה.

סימן ג' - האליבי לגבי יום שישי, 9.12.83

9.	ההגנה טוענת שגירסת התביעה בכתב האישום – לגבי השתתפותו של עלי בהעברת הגופה ביום שישי –  מתבססת אך ורק על גירסתו הדלה של פתחי בת/309, מיום 28.3.84 (במסגרת השלמות שעשתה המשטרה לבקשת הפרקליטות), הכוללת משפט לאקוני אחד, ללא ציון שעה וללא כל פרטים שהם (עמ' 107 לסיכומים בכתב).

טיעון זה מטעה, שכן בת/197, שהיא הודאה ארוכה ומפורטת של פתחי, כבר מיום 15.3.84, מתייחס פתחי בהרחבה לנסיעה ביום שישי אחר הצהריים, אם כי על-פי גירסה זו, הגופה היתה מונחת בצריף בו בוצע הרצח ומשם לקחוה. 
לענייננו, החשיבות היא בעצם הסיפור על העברת הגופה ביום שישי אחר הצהריים, בהשתתפותו של עלי.

על-פי התיאור של פתחי, "בערב בשעה שש בערך הלכתי לביתו של סמיר ומשם הלכנו אל ביתו של עלי ... הלכתי אני וסמיר לבית עלי ושם מצאנו את עלי בביתו. דיברנו איתו שיסע איתנו והוא הסכים ואכן נסע איתנו" (עמ' 5).

10.	עלי התכחש אמנם להשתתפותו באירוע העברת הגופה ביום שישי, אך טען בשלבים שונים של החקירה, שהשתתף בהעברת הגופה למערה, מיד לאחר הרצח (ראה למשל דו"ח הובלה והצבעה ת/205 מיום 12.3.84). 
מכל מקום, בהובלה זו, נשוא ת/205, עלי ידע להוביל את החוקרים אל המערה.

אולם, כאמור, בפרקים אחרים, עלי הוביל את החוקרים בעצמו, שלא על פי הדרכתם של החוקרים (עמ' 1578 לפרוטוקול), אל מקום תחנת הביניים (מקום המרוחק כ-4 דקות נסיעה בלבד ממקום הרצח – ת/85), והצביע על המקום המרוחק כ-100 מטר בלבד מן המקום עליו הצביע גם פתחי.

11.	אם נצרף שתי עובדות אלו, של הכרת מקומה של תחנת הביניים ביערות הכרמל ושל הכרת מקומה של המערה – המסקנה יכולה להיות שיש ממש בגירסתו של פתחי, בדבר השתתפותו של עלי, בהעברת הגופה ביום שישי.

יחד עם זאת, עלינו להדגיש כי ממצא ודאי בדבר השתתפותו של עלי בהעברת הגופה ביום שישי, אינו הכרחי. לא נוכל לשלול לחלוטין את האפשרות לפיה לא עזב עלי את כפרו ביום שישי אחר הצהריים, בשל חגיגת האירוסין של אחיו, ופתחי שיקר בענין זה, כדי "לחלק" את הנטל גם עם עלי.

12.	מכל מקום, נתייחס להלן לטענת האליבי ואם הוכחה.

בטענות הכתובות שהוגשו לנו, נאמר: "ביום זה נערכו אירוסיו של אחי הנאשם חוסני ועל כן לא נסע עלי לעבודתו אלא נשאר בסכנין במשך כל היום והשתתף בחגיגת האירוסין".

גם בעדותו לפנינו חזר ואמר כי לא יצא כלל מן הכפר באותו יום שישי (עמ' 4528-4529). זו היתה גירסתו גם בהודעותיו (ת/73 מיום המעצר הראשון 15.12.83, עמ' 3; ת/161 מיום 6.3.84, עמ' 3).

לא שמענו הסבר, מדוע בטענות האליבי הכתובות שהוגשו לבית המשפט המחוזי בחיפה (ת/525), נאמר, בניגוד לכך, שנסע "אחרי הצהריים עם אחיו עאטף לאחד המושבים ליד עלמה משם הביאו עופות" (סעיף 8).

עוד נאמר בטענות האליבי בחיפה, שגם למחרת, בשבת, לא יצא מן הכפר, בניגוד לאמרותיו בת/73 ובת/161, לפיהן דווקא בשבת (ולא ביום שישי) נסע לקנות עופות.
כשנשאל על כך בחקירתו הנגדית, השיב תשובה שהיא מעין פשרה או אמורה, לדעתו, לפתור את אי ההתאמה, והיא: שנסע לקנות עופות גם ביום שישי וגם בשבת (עמ' 4528).

13.	בהודעותיו ת/73 ות/161 מתאר עלי את מעשיו ביום שישי אחר הצהריים והערב, ומונה את האנשים עמם ובחברתם שהה. איש מן האנשים הללו לא הובא על ידו להעיד.

אכן נכון, כפי שמציין הסניגור, שמדובר בפרק זמן שגרתי, בבילוי משפחתי וחברתי שגרתי, ללא אירועים מיוחדים. לפיכך "קשה לצפות מעדים פוטנציאליים שאירועים אלה יהיו זכורים להם" (עמ' 108 לסיכומים הכתובים).

רק בהערת אגב נעיר, שאירוע לא מיוחד, אירוע שגרתי ושולי החוזר על עצמו, של רכישת בשר באטליז על-ידי סמיר, ביום ובשעה מסויימים דווקא, לא מנע מן ההגנה להביא לעדות, לראשונה לפנינו, את בעל האטליז, על אותה רכישה, לפני 17 שנים, מבלי שהעיד קודם לכן או מסר אימרה קודמת כלשהי.

מכל מקום, גם אם קשה לצפות היום לעדים לאותם אירועים שגרתיים, מיום 9.12.83, המתוארים על-ידי עלי – לא מובן מדוע נמנעה ההגנה מלהעיד מי מאותם אנשים במהלך המשפט בחיפה, שהתנהל סמוך, יחסית, למועד האירועים.

בהערת אגב נוסיף, שאירוע של חגיגות אירוסין, איננו שגרתי לחלוטין, יש בו, בכל זאת, מיוחדות – וסביר להניח שמי מבני המשפחה, המכרים והחברים שהשתתפו בו, יכלו להעיד במהלך המשפט בחיפה, כשנה לאחר האירוע, על נוכחותו או אי נוכחותו של עלי.

במיוחד כך, לגבי עאטף, אחיו של עלי, שעל פי אחת הטענות, נסע עמו אחרי הצהריים לקנות עופות, שכן אח זה, על-פי גירסתו של עלי לפנינו, הוא שהזכיר לו את הנסיעה כאשר בא לבקרו בכלא (עמ' 9-4528); משמע, עאטף זכר זאת, גם מאוחר יותר; אך גם הוא לא זומן לעדות.

14.	הימנעותו של עלי לזמן עד כלשהו, מבין העדים שהיו בהישג ידו, כדי לאשש את האליבי לגבי יום שישי אחר הצהריים והערב, יחד עם הטענה שהועלתה בטענות האליבי בחיפה שאכן עזב אחרי הצהריים את הכפר (כשזהות השותף לנסיעה ומטרתה – לא הוכחו) – מובילה למסקנה שהאליבי לא הוכח.

פרק יא' - האליבי של נאשם 3, פתחי ג'נאמה

סימן א' - האליבי לגבי יום חמישי, 8.12.83

1.	האליבי של נאשם 3 (להלן: פתחי), כפי שהועלה בכתב, לגבי יום חמישי, 8.12.83, הוא כדלקמן:

את העבודה בסופרסל דניה סיים בסביבות השעה 15:50. 
לאחר מכן, "בשעה 16:00 לערך נסע ביחד עם נאשמים 2 ו-4 וחוסני לחלוקת משלוחים באיזור אחוזה. בשעה 16:30 לערך, ברמזורים של אחוזה, ירד פתחי מהמכונית ונסע באוטובוס למרכז הכרמל לבנק ברקליס דיסקונט שם משך סך של -.1,500 שקל.
משם נסע בכרמלית אל הספר אליה זנאתי בואדי ניסנס אליו הגיע ב-17:30 לערך ושם הסתפר לאחר שהמתין בתור, ואז הלך אל מורהו לנהיגה מיכה בבית הספר לנהיגה "זהירות", אשר רשם אותו לשיעורי נהיגה נוספים.
משם יצא פתחי בשעה 18:50 לערך והלך לתחנת המוניות לסכנין ברח' אבן סינא ונסע במונית לסכנין אליה הגיע בשעה 20:00 בערך. פתחי הגיע לביתו ונשאר בבית, צפה בסרט בטלוויזיה ואחריו הלך לישון."

2.	טענת האליבי נמסרה על-ידי פתחי בחקירתו הראשונה, ללא אזהרה, בתאריך 15.12.83             (ת/122). לאחר חקירתו שוחרר באותו יום, ולא נחקר יותר, עד מעצרו בתאריך 6.3.84.
משום מה, בשל מה שנראה לנו כרשלנות, או לפחות, שיקול דעת מוטעה (ושמא משום שלא חשדה בו יותר באותו שלב ראשוני), חדלה המשטרה מלבדוק את טענות האליבי (מלבד משיכת הכסף מהבנק). בדיקה זו נעשתה רק בתאריך 7.3.84, למחרת מעצרו.
על כן, אם נפגמה יכולת ההוכחה של פתחי את האליבי, בשל אי בדיקתו המיידית – פועל הדבר לחובתה של התביעה ולזכותו של פתחי.

הגירסאות של פתחי מול סמיר ועלי
3.	הנאשמים 2 ו-4 (להלן: סמיר ו-עלי, בהתאמה) תומכים בגירסתו זו של פתחי, ככל שהיא נוגעת עד ירידתו מן הרכב ברמזורים של אחוזה, בשעה 16:30 לערך, כשפתחי אומר להם שפניו מיועדות לבנק למשוך כסף (גם אם נתעלם מתנודות מסוימות או אי התאמות כאלו או אחרות בגירסאותיהם של סמיר ושל עלי, בהודעות ובעדויות, כמו למשל: אם היה משלוח לביתו של הרופא, ד"ר ארדרייך, ברח' אנטוורפן אם לאו (לכתובת אליו היו מועדות פניו של המנוח כשיצא מביתו); אם היה משלוח לרח' שבדיה הנזכר על-ידי פתחי אך לא על-ידי סמיר ועלי – אם לאו; אם עלי ידע שפתחי ירד מהרכב כדי ללכת לבנק – אם לאו).

4.	אולם אי אפשר להימנע מלציין בתמיהה, כי הגירסה של פתחי לפיה נסע עם סמיר ועלי, עזר להם לחלק משלוחים באחוזה ונפרד מהם כדי ללכת לבנק – שונה לחלוטין, מהותית, מן הגירסאות הראשונות של סמיר ועלי.

שלושתם נחקרו לראשונה בתאריך 15.12.83. פתחי שוחרר, כאמור, לאחר חקירתו, ואילו סמיר ועלי נעצרו. ההודעות שמסרו בתאריך זה היו רצוניות, לכל הדעות.

5.	והנה, עלי בהודעתו (ת/73) מספר, שהוא וסמיר נסעו לחלק בסביבות השעה 16:00 משלוחים. בהמשך ההודעה הוא מזכיר אנשים נוספים, ביניהם ג'דען וג'סאן, אך פתחי – אין לו זכר. היתכן כי אחרי שבוע בלבד שכח עלי, איש צעיר כבן 20, בשיא כושרו המנטלי, את פתחי, שלא היה טרמפיסט סתם, אלא עזר לו – לעלי, פיסית, לשאת את המשלוחים לבתי הלקוחות? (ראה למשל: עדותו של סמיר, בעמ' 3995, 3604 וטענות האליבי בחיפה (ת/523); פתחי בת/196 עמ' 2; ועלי עצמו בעדותו לפנינו, בעמ' 4435, 4468). ולא זו אף זו: פתחי ביקש כסף מעלי ורק משום שלעלי לא היה, ירד פתחי והלך לבנק (גירסת סמיר בעמ' 3603, 3974 או 3994?).

כל זאת נשכח מעלי תוך שבוע.

6.	אכן למחרת היום, 16.12.83, בדיון בהארכת המעצר (ת/266) (שהפרוטוקול שנרשם לגביו הוא מאוד לאקוני ומתומצת), מזכיר עלי את פתחי: "יצאנו מדניה ברח' גור 10 ביום חמישי8.12.83 אתי היה סמיר ופתחי". אלא שרח' גור 10 לא מופיע בין הכתובות שמסרו שלושת הנאשמים הללו בהזדמנויות שונות ובצורה מפורטת מאוד, ככתובות אליהן הובילו משלוחים ביום חמישי אחר הצהריים. גם לא אצל עלי.

עלי מזכיר את הכתובת הזו, אליה הוביל משלוח, בהודעתו הראשונה ת/73 (בעמ' 4), ומוסיף ששמע שם מבעלת הבית על העלמו של הילד דני כץ – כך שברור שלא יתכן, על פי דבריו הוא, שהמשלוח הזה התקיים ביום 8.12.83.

7.	גם סמיר מוסר באותו יום, 15.12.83, גירסה הסותרת את זו של פתחי. על פי סמיר         (ת/111), פתחי אכן הצטרף אליו ואל עלי בשעה 16:00 לחלוקת משלוחים. אח"כ נסעו שלושתם לחנות בגדים ברוממה לקנות לעלי מכנסיים ומשם המשיכו שלושתם לסופר "זיו" בנוה שאנן, חילקו משלוחים במעונות קנדה בטכניון ונסעו הביתה לסכנין, בשעה 17:50, ברכב הסובארו של ג'סאן. סמיר אפילו ידע לתאר היכן ישב פתחי בנסיעה זו: במושב האחורי יחד עם עלי.

אם לא די בכך, הרי שכעבור מספר שעות, בהודעה השניה מאותו יום (ת/112), לאחר שפתחי מסר כבר את גירסתו המתוארת לעיל בת/112, נשאל סמיר ברחל בתך הקטנה, האם הוא חזר לסכנין יחד עם פתחי. על כך הוא משיב: "אני בטוח ... והיו אתי באוטו פתחי ועלי גם כן ונסענו ישר לסכנין כולם". החוקר מקשה ושואל שוב, אם הוא בטוח שפתחי אכן נסע אתו לסכנין, וסמיר מאשר שוב: "פתחי כן נסע אתי לסכנין ישר מחיפה, ולא ירד בדרך, והיינו ביחד ארבעה אנשים בסובארו, והם אני וג'סאן ופתחי ועלי".

8.	את הדברים הללו אמר סמיר, שהחל מן מהמעצר השני והיום טוען, שפתחי עזב אותם באחוזה, כדי ללכת לבנק, אחרי שלעלי לא היה כסף לתת לו; וכן, כי פתחי לא חזר אתם לסכנין (וממילא, אם כך, לא ישב במושב האחורי!).

לא קיבלנו הסבר מניח את הדעת לשינוי הגירסה הראשונית ומלאת הפרטים עליה חזר סמיר, בביטחון רב, גם בהודעתו השניה.

לא קיבלנו הסבר מניח את הדעת, כיצד זה ששלושה צעירים תמימים, חפים וחסרי תחושות אשם (כטענתם), שלא צריכה להיות להם שום סיבה להסתיר מן המשטרה את מעשיהם, של כל אחד מהם ושל כולם יחד – מוסרים בהזדמנות הראשונה, כשהם מופרדים זה מזה – שלוש גירסאות שונות וסותרות, גירסה לאיש? הרי לא מדובר באירוע מורכב של רצף התרחשויות ופרטים רבים, של זוויות ראיה שונות וכד', אלא בשלוש עובדות פשוטות, פשטניות ובסיסיות: האם פתחי נסע אתם לחלק משלוחים; אם כן – האם ירד בדרך כדי ללכת לבנק; האם פתחי היה אתם גם בסופר זיו וחזר אתם לסכנין ברכב הסובארו של ג'סאן?

9.	אך ברור הוא, שלא יתכן כי הם דברו אמת בהודעות הללו; והדרא קושיא לדוכתא: מדוע? על כך לא קיבלנו הסבר מניח את הדעת ונותר החשש שמא הם לא היו מתואמים באותו מועד.

רק בתקופה השניה של המעצר, החל מ-6.3.84, יישרו סמיר ועלי קו עם עיקרי גירסתו של פתחי, וברור כי בתקופת הביניים, בהיותם משוחררים, שוחחו ביניהם, באופן טבעי, על החקירה.

10.	מכל מקום, לגבי אחת מתחנות האליבי של פתחי, הבנק במרכז הכרמל, אין מחלוקת והתביעה אינה חולקת על כך, שפתחי אכן ביקר בבנק ומשך מחשבונו שם סך -.1,500 ₪ (ראה "דוח זכרון דברים" ת/123, על פיו היה הבנק פתוח החל משעה 16:00 עד 17:30).

על-פי כרטיס העבודה (ת/63) סיים פתחי את העבודה בשעה 15:54. בשעה 16:00 לערך, יצא סבב המשלוחים האחרון מן הסופר. סביר, על כן, שפתחי הצטרף לסמיר ולעלי שיצאו בשעה זו לחלק משלוחים, נפרד מהם והגיע אל הבנק למשוך כסף.

11.	לאחר מעצרו של פתחי, בתאריך 6.3.84, נגבו ממנו שתי הודעות. בראשונה (ת/152), חזר על גירסתו בדבר הביקור בבנק, אצל הספר ומורה הנהיגה. אולם, בהודעתו השניה מאותו יום (ת/124) זנח גירסה זו וטען, כי אחרי הבנק "בשעה חמישה לחמש" נסע באוטובוס לנוה שאנן, לסופר זיו (היכן שסמיר ועלי היו), כדי לחזור עם ג'סאן לסכנין.

גירסה זו קרובה יותר לגירסתו הראשונה ראשונה של סמיר, מיום 15.12.83 (ת/111), לפיה פתחי היה אתם בסופר זיו וחזר עמם לסכנין ברכב של ג'סאן.
אגב, סמיר ופתחי תואמים בת/124 ובת/111 בעוד פרט מעניין: לפי שניהם, ג'דען לא היה אתם ולא חזר עמם לסכנין.

12.	את הגירסה שבת/124 הסביר פתחי בעדותו במשפט העיקרי בכך, שהשוטרים לחצו עליו, כי "הם לא רוצים שאני הלכתי אל הספר ולנהיגה" (עמ' 4300). לענין הלחץ ורצוניות ההודעה כבר התייחסנו בהחלטתנו במשפט הזוטא ולא נחזור על כך.

ההגנה בסיכומיה מנסה להסביר את השוני בגירסה (בת/124 מול ת/152), בכך ש"ההודעה היא לכאורה דיבור רצוף של פתחי ללא כל שאלה מצד החוקר, מה שכמובן אינו מתקבל על הדעת, מדוע ישנה פתחי מהאליבי שמסר בשתי הודעות בדצמבר ובמרץ, באותו בוקר ממש, בלא  שנאמר לו דבר ובלא שהוצג לו דבר".

אין בכך הסבר, שכן ההודעה היא קצרה יחסית ומתוכנה ברור בעליל, שפתחי נתבקש לתאר את מעשיו ביום חמישי, 8.12.83, כולו, החל מהבוקר. גם בהנחה שהחוקר הפנה אל פתחי, במהלך גבייתה של ההודעה, שאלות הבהרה או הכוונה, שלא נרשמו, מאי נפקא מינא?

13.	למחרת היום, 7.3.84, נלקח פתחי על-ידי החוקרים להצביע על המספרה ועל בית הספר לנהיגה (ת/87). ממורה הנהיגה נגבתה הודעה בו במקום. מהספר נגבתה הודעה למחרת היום (כי במועד ההצבעה היו אצלו הרבה לקוחות (ת/87)), ועל אירוע ההצבעה ודבריו של הספר, במהלכה נרשם זיכרון דברים.

סימן ב' – דיון ברכיבי טענת האליבי

המספרה
14.	נדון תחילה, לפי הסדר, בביקור במספרה ובעדותו ובאמירותיו של הספר.
אין מחלוקת שפתחי נשאר מחוץ למספרה בניידת בעוד החוקרים נכנסו למספרה. הספר לא זכר במי מדובר והחוקרים יצאו עמו החוצה. הספר, איליה זינאתי (עה/14) זיהה את פתחי.
על-פי ת/87, שנרשם על-ידי הקצין שאול עזרא, אמר לו הספר, כי: "כמה שזכור לו פתחי היה אצלו ב-15.12.83 כי עקב כך שבאותו יום פתחי הזכיר לו שקיבל משכורת ובא להסתפר" (עמ' 3).

למחרת היום, בהודעה נ/13, מסר הספר, שפתחי הסתפר אצלו, עד מועד ההודעה, בסך הכל שלוש פעמים: באוקטובר, בדצמבר ובפברואר. בנוגע לתספורת בחודש דצמבר אמר כך:
"אני זוכר שהבחור הזה שהראו לי אותו, הסתפר אצלי בחודש דצמבר 1983 ואני כמעט בטוח שהוא היה אצלי באמצע החודש, כלומר, בערך בין התאריכים 14 לבין 17 לחודש, אבל אני בטוח שלא היה אצלי לפני זה באותו החודש".

הספר אף הוסיף, כי זכור לו שעשה לפתחי "חפיפה ותספורת", מה שמעיד כי אכן זכר את האירוע. גם העובדה שיידע לציין שהתספורת הקודמת של פתחי היתה באוקטובר, מעידה על זכרונו.

לשאלה אם הוא יכול לציין גם את היום והשעה, השיב שאינו יכול לזכור את היום בדיוק, "אבל זה יכול להיות רק באמצע השבוע בימים שלישי רביעי או שישי ... בערך בשעה ארבע וחצי ועד חמש וחצי, לא לפני זה ולא אחרי זה אני בטוח, ...אני גם יכול להגיד לך שבמשך שלושת הפעמים שהבחור היה אצלי להסתפר הוא בא אלי באותו יום באמצע השבוע ובערך באותן שעות אחרי הצהריים ותמיד הוא בא אלי באמצע החודש בזה אני בטוח".

15.	בבית המשפט המחוזי בחיפה טען הספר, שהתאריך הרשום בהודעה נ/13 כתאריך גבייתה אינו נכון: "לא מעניין אותי התאריך 8 במרץ 84 שאולי החוקרים רשמו אותו בהודעה שלי לאחר יום גביית ההודעה ממני" (נ/121 עמ' 324), אף שאין מחלוקת, גם על דעתו של העד, שההודעה נגבתה למחרת ההצבעה במספרה, שהתקיימה בתאריך 7.3.84 (ראה הודעתו של המורה לנהיגה נ/14 שנגבתה במועד ההצבעה).

עוד טען הספר בעדותו בחיפה, שלא נקב בתאריך מדוייק לביקורו של פתחי ולא אמר ששמע ממנו כי קיבל משכורת אותו יום, מפני ש"אותי לא מענין מתי לקוח מקבל משכורת או לא מקבל משכורת". מכל מקום, בסופה של החקירה הנגדית הוא אישר כי החוקר רשם את דבריו בנ/13 והוא חתם על ההודעה אחרי שהיא הוקראה לו.

16.	בעדותו לפנינו  (עה/14) חזר וטען שלא אמר לשוטרים שפתחי הסתפר אצלו ב-15.12.83 ולא מעניין אותו "מאיפה הוא הביא את הכסף" (עמ' 4917). עוד טען, שפתחי היה לקוח ותיק, מזה שלוש-ארבע שנים לפני האירוע (ולא רק שלוש פעמים) – טענה מוזרה היום לאחר כל כך הרבה שנים – שכן היא לא נטענה בחיפה, למרות שבעדותו הקפיד מאוד להעמיד על דיוקם את הדברים שנרשמו בנ/13. כזכור, הספר גם אישר, כאמור, כי כל האמור בהודעה הוקרא לו לפני שחתם עליה; אמירה אותה אישר גם לפנינו (עמ' 4932).

17.	בסיכומיה מבקשת ההגנה שלא לתת כל משקל לדברים שנרשמו כביכול, מפיו של הספר, בדו"ח ההצבעה ת/87, הן לאור עדותו של הספר, כמפורט לעיל, והן משום שרושם הדו"ח נפטר בינתיים, ועל כן, "לא עמד לחקירה נגדית בשלב זה של המשפט ועל כן יכולת ההגנה להתמודד עם הדברים הכתובים בדו"ח מוגבלת" (עמ' 71 להשלמת הסיכומים בכתב).

הגענו למסקנה, על-פי מכלול הראיות, שיש ליתן משקל מלא לאמרתו של הספר לקצין המשטרה, כפי שנרשמה בדו"ח ההצבעה ת/87:

בעדותו בבית המשפט בחיפה אישר פתחי, שאת משכורתו החודשית קיבל ב-15 בכל חודש (נ/69 עמ' 301, ושוב בעמ' 309). על-פי חומר הראיות המונח לפנינו, רק ב-12.3.84 הגיעה לידי החוקרים ראיה על תאריך קבלת המשכורת של פתחי (ת/127, דו"ח פעולה בבנק).

אין כל ראיה, כי לקצין המשטרה עזרא שאול או למי מן החוקרים האחרים היתה ידיעה קודמת על מועד קבלת משכורתו של פתחי. בהעדר ידיעה כזו, הדברים שנרשמו על-ידי עזרא שאול בת/87, לא יכלו להירשם מדמיונו או מידיעת החוקרים, אלא רק מפיו של הספר, שסביר כי שמע אותם מפתחי כפי שרשום. ניסיון החיים מראה ששיחות חולין כאלו, על כיסא הספר, מתיישבות עם הטבע האנושי.

על כן, הטענה שלפיה הספר לא אמר מה שיוחס לו בת/87, מביסה את עצמה, אם נשתמש במילותיו של הסניגור בעמ' 74 להשלמת הסיכומים בכתב.

בסופו של דבר, גם הספר אישר לפנינו כי אמר אמת בהודעה:
"ש. אז מתי אמרת להם שהוא היה אצלך בחודש דצמבר?
ת. לא זוכר.
ש. ואם אמרת פה בהודעה אני מניח שאז זכרת יותר טוב.
ת. כן.
ש. אתה אומר שהוא היה אצלך באמצע החודש, כלומר בערך בין התאריכים 14-17 לחודש אבל בטוח שלא היה אצלי לפני זה באותו חודש. זה דברים שאתה אמרת נכון?
ת. כן.
ש. וזה היה אמת?
ת. נכון." (עמ' 4829 – 4928).

כפי שנראה להלן, מועד זה אף מתיישב עם עדותו של המורה לנהיגה.

מורה הנהיגה
18.	מורה הנהיגה (עה/13) אמר בהודעה שמסר בתאריך 7.3.84 (נ/14), כדלקמן:

"זכור לי כי פתחי גנאמה הופיע אצלי בבית הספר, מספר ימים לפני השיעור של ה-21.12.83, אולם מספר הימים אינם עולים על שבוע. כלומר לא יתכן שהוא היה אצלי לפני 15.12.83. ההפרש בין 8.12.83 לבין 21.12.83 זה הרבה זמן וסביר שהיה אצלי שבוע ימים לפני המועד של 21.12.83 שלקח את שיעור הנהיגה הראשון בחודש דצמבר".

בעדותו בחיפה התברר, כי טעה בהנחה ששיעור הנהיגה הראשון של פתחי בחודש דצמבר התקיים ב-21.12.83. הנכון הוא 18.12.83. למרות זאת, עמד על דעתו שלא יתכן כי פתחי היה במשרדו לצורך קביעת שיעורי הנהיגה הנוספים לפני 15.12.83, משום שפתחי נמנה על סוג התלמידים ש"באים ממש יומיים או שלושה לפני מועד הבחינה הבא וקובעים את מספר השיעורים לקראת המבחן הבא" (נ/120, עמ' 320). 

השיעורים שפתחי קיבל בחודש דצמבר היו לקראת המבחן שנקבע ל-25.12.83 (עמ' 318):
"לשאלתך אם היה לנגד עיני המועד הנכון של השיעורים שקבעתי לחודש דצמבר 1983, דהיינו 18.12 היה אם הייתי עומד בהודעתי על אותו "לא יתכן" שקביעת השיעורים היתה לפני 15.12.83 אני משיב בחיוב והרי יומיים או שלושה לפני 18.12.83 גם כן אינם מובילים אותי לאחור מה-15.12.83."(עמ' 321)

בעדותו לפנינו לא זכר העד דבר, אף לא שהעיד בבית המשפט בחיפה, מלבד זאת שפתחי היה תלמידו.

לסיום ענין הביקור בבית הספר לנהיגה יש לציין עוד, כי בעדותו בבית המשפט בחיפה (נ/9) סיפר פתחי שמאיר, שותפו של המורה, לנהיגה היה נוכח בשיחה בין פתחי לבין המורה לנהיגה. נוכחותו הוזכרה בשלב זה לראשונה למרות חשיבותו. ההגנה לא העידה אותו.
הואיל ופתחי לא הזכיר אותו בשלבי החקירה במשטרה, ממילא המשטרה לא חקרה אותו אז.

עדויות הספר ומורה הנהיגה - מסקנה 
19.	המסקנה המסתברת מן המובא לעיל, במצטבר, היא שטענת האליבי של פתחי, ככל שהיא מתייחסת לביקורים אצל הספר ואצל מורה הנהיגה, אינה יוצרת ספק סביר.

חשוב לציין ולהדגיש, כי הספר ומורה הנהיגה הם שני עדים עצמאיים, בלתי תלויים זה בזה, ושניהם שללו – באופן בלתי תלוי זה בזה – את הטענה שפתחי ביקר אצלם בתאריך 8.12.83 (עדותו של הספר אף קרובה יותר להפרכתה ממש של הטענה, על כל המתחייב מבחינה משפטית מהפרכת אליבי).

עוד ראוי לציין, כי לאחר ההצבעה של פתחי על המספרה ובית הספר לנהיגה (ב-7.3.84), לא חזר יותר על טענת האליבי הזו: בת/126 מיום 8.3.84, בת/226 מיום 9.3.84, ובת/196 מיום 11.3.84 (אלה שלוש ההודעות שנגבו ממנו לפני שהודה בהשתתפות ברצח, ביום 15.3.84 (ת/197)) – אמר, שאחרי שמשך כסף מן הבנק נסע הביתה לסכנין במונית.

ההודעה ת/126 מיום 8.3.84
20.	לענין ניתוח ת/126, שהסניגור רואה בו חשיבות רבה, ראה מה שאמרנו בהחלטתנו במשפט הזוטא, בעמ' 209-206.

כדי להזכיר בקצרה: בת/126 מיום 8.3.84 אמר פתחי, בתגובה לדברי החוקר שהספר אינו מאשר את גירסתו: "היום אני נזכרתי שלא הייתי אצל מורה הנהיגה ואצל הספר באותו יום חמישי ואני הלכתי לספר שבוע אחרי שחקרת אותי בסכנין (הכוונה לחקירה ביום 15.12.83) ולא שבוע לפני זה ואחרי הספר הלכתי למורה הנהיגה ....".

בהחלטה במשפט הזוטא, דחינו את התיזה של הסניגור, לפיה יש בדברי פתחי המצוטטים לעיל ביטוי "לאובדן רצון חופשי המעורב בייאוש והיסטריה", שהרי לא יתכן – אליבא דסניגור – שרוח הקודש שרתה על פתחי והוא מסר ב-15.12.83 פעילויות אליבי אותן עשה רק שבוע לאחר מכן.

אמרנו, בין היתר, שבהחלט יתכן, כי חסרה במשפט הנזכר ההברה התחילית כ', אותה יש ואנשים נוהגים להשמיט, והמשפט שנאמר הוא: "... ואני הלכתי לספר, שבוע אחרי, כשחקרת אותי בסכנין". כלומר, פתחי מודה בת/126, שאת פעילויות האליבי שמסר ב-15.12.83 (ת/122) לא עשה ב-8.12.83 אלא ביום מסירת ההודעה, 15.12.83 (והוא נחקר בשעה 22:30 בערב בסכנין).

הדברים שכתבנו זכו לביקורת חריפה של הסניגור, בדברי הסיכום במשפט העיקרי.
הסניגור מלין על כך שהאמור על ידינו, לעניין חסרונה כנראה של האות כ', לא נטען על-ידי התביעה. אכן כן, אולם בית המשפט אינו מוגבל בבדיקת הראיות רק לאותן ראיות שאליהן מפנה מי מן הצדדים או לפרשנות של מי מן הצדדים לראיה זו או אחרת.

מצאנו לנכון לציין שהודעתו האמורה של פתחי, היינו ת/126, נגבתה על-ידי החוקר אלברט פרץ. מצאנו שהשמטת ההברה התחילית כ' לפני האות שֶ' מאפיינת את כתיבתו או את סגנונו של חוקר זה. 

להלן כמה דוגמאות:
א) בנ/14, הודעה שגבה ממיכה אורן: "סביר שהיה אצלי שבוע ימים לפני המועד של 21.12.83 (כ)שלקח את שיעור הנהיגה הראשון בחודש דצמבר" (עמ' 1 שורה 11 – עמ' 2 שורה 1);

ב) בת/111, הודעה של פתחי: "בחיפה נשארו חמאד גנאמה וג'דען גנאמה אשר עשו משלוחים בסטלה מריס וזאת לאחר השעה 17:30 לערך (כ)שעזבנו את חיפה עם הסובארו" (עמ' 2);

ג) ת/125, הודעה של סמיר: "אחרי עשר דקות בערך (כ)שגמרתי אצל מיכה הלכתי לרח' אבן-סינא" (עמ' 1);

ד) בת/114, הודעה של פתחי: "פתאום ראיתי את שלמה מנהל הסופרסל בדניה, (כ)שהוא בא לאחמד" (עמ' 2).

למעשה, החל ממועד ההצבעה, לאחר שהחוקרים אמרו לו שהספר טוען שלא היה אצלו ב-8.12.83 – זנח פתחי את טענת האליבי הזו – עד הדיון בבית המשפט המחוזי בחיפה.

אגב, בטענות האליבי הכתובות שהוגשו לבית המשפט המחוזי בחיפה (ת/524) נאמר, שפתחי פגש באחוזה, בשעה 17:00 לערך, אדם בשם יוסף חליל שוואהנה, שהזמין את פתחי לכוס קפה. אירוע זה, נזכר לראשונה רק בטענות האליבי הכתובות שהוגשו בחיפה, למרות שבמשטרה נשאל פתחי מפורשות אם פגש מישהו אחרי שירד מרכבו של סמיר באחוזה (ת/125, עמ' 4). מכל מקום, פתחי לא חזר על כך יותר, לא בעדותו בחיפה ולא לפנינו. האדם הזה גם לא הוזמן להעיד, למרות חשיבותו לביסוס האליבי.

המדובב אמג'ד פחמאווי
21.	ראוי לאיזכור עוד אירוע שיש לו משמעות: ב-8.3.84 הוכנס פתחי לתא אחד עם מדובב בשם אמג'ד פחמאווי, שהיה עצור אותה עת. 
המדובב העיד לפנינו (עת/48) והעיד גם בחיפה. הוא עמד על דעתו, כי לא קיבל ממפעילו, הקצין שאול עזרא, שום פרטים מוקדמים על פתחי או על האחרים שהוכנסו לתא, או על המעשה המיוחס להם. היחיד שקשר עצמו לרצח היה עלי (עמ' 837). פתחי סיפר לו שהוא חשוד ברצח ואמר שהיה בבנק, אצל הספר ומורה הנהיגה, אבל בהמשך הודה שלא היה אצלם, ואמר שאצל הספר היה בתאריך 15.3.84 (עמ' 839, 849 – ת/372, ת/373).

22.	פתחי הכחיש שאמר את הדברים הללו למדובב. אולם, המדובב לא יכול היה לדעת את כל הפרטים האלה אלא מפתחי, כפי שמעיד המדובב, או מקצין המשטרה שאול עזרא, כטענת ההגנה. 
ברם, הטענה שקצין המשטרה שיתף את המדובב, עבריין שהיה אסיר או עצור באותה עת, באיזו קנוניה או "הבנה", שיעיד שקר על-פי הנחייתו של קצין המשטרה, כדי להפליל חשודים – אינה מקובלת עלינו. ההנחה שקצין המשטרה הפקיד את כל את עתידו המקצועי והאישי בידי עבריין – מחייבת תשתית ראייתית מוצקה יותר, מהכחשתו של פתחי, על שלל גירסאותיו המשתנות.
המדובב דיווח רק על עלי כמי שהודה ברצח (עלי היה גם הראשון שהודה בפני החוקרים). הוא ציין שפתחי לא הודה בכך, והדברים שסיפר מפיו של קוזלי הם שוליים.

אפילו בהנחה העולה משאלותיו של הסניגור את המדובב, שקצין המשטרה ביקש ממנו לדובב את פתחי והאחרים ולשכנע אותם מה להגיד – אין בכך כלום. אין טענה שהמדובב הפעיל לחץ פסול. מה שנאמר לו בכל מקרה נאמר מרצון חופשי, ומהווה ראיה משמעותית ובעלת משקל.

23.	הנה, האמירה למדובב, כי לא ב-8.12.83 אלא ב-15.12.83 היה אצל הספר, מתיישבת להפליא הן עם דבריו של הספר בת/87 ובת/13, הן עם דבריו (אמנם הפחות חד משמעיים) של מורה הנהיגה בנ/14 ובנ/120.

פתחי נחקר, כזכור, ב-15.12.83 (ת/122), אך בשעה 22:30 בערב, בסכנין, כך שמבחינת הזמן היתה לו ההזדמנות והאפשרות להיות אצל הספר ואצל מורה הנהיגה בשעות אחר הצהריים.
סיכומו של דבר, האליבי של פתחי, ליום חמישי 8.12.83, לא הוכח והראיות שהובאו לגביו אף אינן מעוררות ספק סביר.

סימן ג' - האליבי לגבי יום שישי, 9.12.83 אחר הצהריים

24.	נעבור עתה לדון באליבי לגבי יום ו', 9.12.83, משום הטענה בכתב האישום (סעיף 13), לפיה הגיעו סמיר, פתחי ועלי ביום שישי בשעות הערב למקום בו היתה מונחת הגופה והעבירוה למערה בגוש שגב בסמוך לדרך המובילה למושב יעד.

25.	טענת האליבי של פתחי, לשעות אחר הצהריים, החל מסיום עבודתו בסופרסל בשעה 13:00 ולשעות הערב, כפי שנוסחה בטענות הכתובות שהוגשו לנו, היא כדלקמן:
פתחי נסע עם סמיר ועם סעיד ג'נאמה לשוק תלפיות, במכוניתו של סמיר, הלכו לככר סולל בונה, שם פגשו תושב עראבה, בשם אסעד, ונסעו במכוניתו לסכנין:
"פתחי הגיע לסכנין בשעה 15:00 לערך והלך לביתו. הוא שהה בביתו עד 18:30 בערך ואז הלך אל בית הוריו של הנאשם 2 סמיר, שם נוכחו סמיר, אשתו ואחיו. פתחי יצא עם סמיר ואשתו לקנות קלפים למשחק, חזר לבית הורי סמיר ונשאר שם למשחק קלפים עד 21:30 לערך, אז הלך לביתו והלך לישון".

גירסה זו תואמת בעיקרה לגירסת האליבי בבית המשפט בחיפה (ת/524) וגם את עדותו של פתחי בחיפה ולפנינו, אלא שגירסה זו התגבשה רק ממועד עדותו בחקירה נגדית בחיפה. קודם לכן, היתה מצומקת יותר וחסרת כל איזכור על משחק הקלפים או על יציאתו של סמיר או של פתחי לצורך קניית קלפים או לכל צורך אחר.

26.	בת/122, שהוא כזכור, ההודעה מיום 15.12.83, לאחר פחות משבוע בלבד, סיפר שהלך לסמיר וישב אתו ועם הוריו ואחיו, "דיברנו על כל מיני דברים" עד תשע וחצי בערך. הוא לא הזכיר משחק קלפים או יציאה מן הבית שלו או של סמיר.

כיוון שפתחי היה לטענתו עם סמיר, יש לפנות גם לדבריו של סמיר. התייחסנו לדברים, בפרק שהוקדש לאליבי של סמיר, לגבי תאריך 9.12.83. רק לשם הנוחות יובאו הדברים בקצרה פעם נוספת. סמיר בהודעתו הראשונה מיום 15.12.83 (ת/111), שעות אחדות לפני פתחי, מספר שהגיע הביתה בשעה 16:00 לערך, ובשעה 18:00 לערך יצא מביתו עם אשתו והילדים לבקר קרובי משפחה, שהה עד השעה 21:00 לערך אצל בן-דודו, אכל אצלו, וחזר הביתה לישון.

בהודעה נוספת, מאותו יום (ת/112), נשאל סמיר מפורשות אם פתחי ביקר אצלו ביום שישי אחר הצהריים. תשובתו: "אני לא ראיתי את פתחי ג'נאמה ביום שישי הזה בערב בכלל. הוא לא היה אצלי בבית ולא דיבר אתי בכלל, כי אני הלכתי לישון בשעה תשע בערב ביחד עם אשתי והילדים".

27.	ושוב נשאלת השאלה, כיצד זה ששני צעירים, בהנחה שהם, כדבריהם, חפים מכל פשע ותחושת אשמה, מוסרים, פחות משבוע בלבד לאחר מעשה, שתי גירסאות כה סותרות וכה קוטביות זו לזו?
איש מהם לא טען אז, כשמסר את ההודעה ביום 15.12.83, שאינו זוכר את מעשיו ביום שישי 9.12.83 אחר הצהריים.

איזו סיבה יכולה להיות לפתחי להמציא ביקור ושהיה אצל סמיר ואחיו  - אם הוא לא היה שם; ואיזה סיבה יכולה להיות לסמיר להכחיש ביקור כזה ולהרחיק עצמו מן הבית ומפתחי? מה היה להם להסתיר?

הסבר אפשרי, ולא בלתי מתקבל על הדעת הוא, ששתי הגירסאות אינן נכונות, שהשניים עשו דבר אחר, אלא שמשום מה הם לא התכוננו לשאלות על מעשיהם ביום שישי ולא תיאמו את עמדותיהם.

28.	כפי שהזכרנו כבר בפרק הדן באליבי של סמיר, אחיו של סמיר, כמאל גנאמה, העיד בבית המשפט המחוזי בחיפה, ת/550. עדותו הוגשה לנו, לא כראיה לאמיתות תוכנה, אלא לעצם אמירת הדברים, וכראיה לכך שטענת האליבי בהגנתו של סמיר (אליבי המשולב עם זה של פתחי), לגבי יום שישי אחר הצהריים, היתה שונה מזו שבחקירה המשטרתית ומזו שהיום. סמיר כלל לא התייחס ליום שישי אחר הצהריים בטענות האליבי שהוגשו בחיפה ולא העיד שם במשפט העיקרי – וממילא, עדות אחיו, שהובא כעד הגנה מטעמו (ת/550, עמ' 266), היתה גירסת ההגנה היחידה של סמיר בחיפה, לגבי מעשיו ביום שישי אחר הצהריים.

29.	לפי עדותו של כמאל, בשעה חמש אחר הצהריים הגיע סמיר לבית אמו, כעבור 10-15 דקות הגיע גם פתחי והם ישבו ושיחקו קלפים, יחד עם אח נוסף – סמי, ברציפות ובלי הפסקה, אפילו במהלך ארוחת הערב, עד השעה אחת עשרה-אחת עשרה וחצי בערב.

משעומת כמאל עם גירסתו של פתחי בטענות האליבי דשם, לפיה הגיע לבית אמו של סמיר בשעה שבע בערך ועזב בתשע, אמר "שזה איננו נכון" (עמ' 268).

כך הגיב גם כשהוצגו לו גירסותיו של סמיר בת/111 ובת/112 (לפיהן הלך עם אשתו לקרובי משפחה שם אכל ארוחת ערב וכלל לא ראה את פתחי): "סיפור זה לא נכון" (שם).

30.	מחקירתו הנגדית של סמיר לפנינו (בעמ' 3867-3868) מתברר, כי אשתו אמל מסרה בחקירתה במשטרה גירסה אחרת שונה, הן מזו של סמיר והן מזו של כמאל, לפיה היא וסמיר ישבו בביתם הם ושניהם שיחקו קלפים בלי לצאת מן הבית. 
לסמיר לא היה הסבר לכך (וראה גם חקירתו הנגדית של כמאל בענין זה: ת/550 עמ' 268).

31.	ניתן איפוא לראות שהיו שלל גירסאות למעשיהם של פתחי וסמיר ביום שישי אחר הצהריים והערב: לכל נחקר ועד גירסה, ומספר גירסאות לסמיר ולפתחי, לגבי ענין טריוויאלי, תמים, לגבי אנשים שאין להם, לכאורה, מה להסתיר.

32.	אם לא די בכך, הרי שביום 11.3.84 שינה פתחי את גירסתו באופן קיצוני (ת/196).

לא לסמיר ולא להוריו של זה הלך, אלא לאחיו שלו (של פתחי), שם ישב עם האח ואשתו, צפה בסרט בטלוויזיה ובתשע וחצי הלך הביתה לישון.

משחק הקלפים בביתו של סמיר, עם סמיר ואחיו, התקיים לפי גירסה זו בשבת אחר הצהריים (ולא ביום שישי).

כאמור, גם בטענות האליבי שהוגשו בחיפה אין איזכור של משחק הקלפים וכל הפרטים הנלווים לכך.

כאשר עומת בחיפה עם הודעתו ת/196, לפיה שהה ביום שישי אחר הצהריים וערב בבית אחיו ולא בביתו של סמיר (או הוריו), טען שהשוטרים בלבלו אותו (נ/69, עמ' 288); ואילו בעדותו לפנינו אמר שלחצו עליו, הכו אותו ולא רצו לשמוע את מה שהוא אומר (עמ' 4342), טענות שכבר התייחסנו אליהן בהחלטתנו במשפט הזוטא.

גירסה זו היתה האחרונה, במהלך החקירה, לפני ההודאה ברצח (ת/197 מיום 15.3.84), שבה סיפר כי נסע עם סמיר ועם עלי, בשעה 18:00 לערך להעביר את הגופה.

33.	בעדויותיהם לפנינו ניסו פתחי וסמיר ליצור סינטזה בין כל הגירסאות או רובן. ברם, ריבוי הגירסאות בשלבי החקירה ובבית המשפט המחוזי בחיפה, אי זימונם של עדים מהותיים לטענות האליבי (האחים סמי וכמאל, אמל אשתו של סמיר), והתרשמותנו השלילית, הישירה והבלתי אמצעית שלנו, כמובהר על ידינו, מובילה אותנו למסקנה הבלתי נמנעת שאין אמת בטענות האליבי לגבי יום שישי אחר הצהריים.

פרק יב' - האליבי של נאשם 5, עאטף סביחי

סימן א' – טענות האליבי

טענת האליבי בהודעה בכתב
1.	טענת האליבי המפורטת של נאשם 5 (להלן: עאטף), לגבי יום 8.12.83 (וגם הימים 9 ו-10 בדצמבר), כפי שפורטה בהודעה בכתב, היא כדלקמן:
"1. ביום 8.12.83 עבד הנאשם מס' 5 בשמירה בגבעת גולדה בדניה, מהשעה 15:00 עד 07:00 למחרת בבוקר, ביחד עם בן-דודו קאסם סביחי, אשר עבד בבניין סמוך, ולא עזב את מקום השמירה.
2. לאחר תום עבודתו בבוקר יום ו' 9.12.83 חזר עאטף לביתו בואדי אל-עין, בדרכו עצר בסופרסל בדניה שם קנה סיגריות ופגש בנאשם מס' 1.
3. בשעה 14:30 יצאו מן הבית אל אתר השמירה אליו הגיעו ב-15:00 בערך ושם שהה עד יום א' בבוקר בשעה 07:00 ביחד עם קאסם".

הטענה בתקופת המעצר הראשון
2.	הטענה, כי שהה במקום השמירה עם בן-דודו קאסם נטענה לראשונה כבר ביום מעצרו הראשון 20.12.83 (ת/105):
"ביום חמישי עליו אתה מדבר הגעתי לעבודה בשעה שלוש אחרי הצהריים. נשארתי במקום הבניה יחד עם בן דודי קאסם ששמר בבניין לידי כל הזמן ישבנו יחד. איש לא בא אלינו בלילה ישנו שנינו יחד בצריף בבניין. לא שמעתי צעקות ולא רעש".

3.	טענה זו נתמכה באותו זמן, על-ידי קאסם סביחי הנזכר, בן-דודו של עאטף, שנחקר אף הוא, תחת אזהרה, ביום 20.12.83 (נ/149). 
בתשובה לשאלה מה עשה ביום 8.12.83 אחר הצהריים, השיב:
"סיימתי את העבודה במועדון בשעה שלוש אחרי הצהריים. הלכתי ברגל ישר לבניין ששם אני צריך לשמור, כי הוא לא רחוק מהמועדון ... הגעתי למקום השמירה שלי בבניין ומצאתי שם את עאטף בן דודי יושב בצריף השמירה שלו, ושם בצריף הזה אנחנו יושנים יחד בלילה מאז שהגעתי למקום השמירה וישבתי עם עאטף ולא עזבתי אותו בכלל, ושנינו היינו יחד כל הזמן בתוך הצריף וגם בלילה, ואף אחד מאיתנו לא עזב את המקום בכלל באותו יום...".

הטענה בתקופת המעצר השני
4.	לאחר שנעצר שנית, לתקופת המעצר השניה, בתאריך 19.3.84, בעקבות הפללתו על-ידי סמיר, פתחי ועלי כשותפם לרצח – נגבתה מעאטף בו ביום, מיד עם מעצרו, הודעה נוספת על מעשיו ביום 8.12.83 (ת/320). בהודעה זו סטה עאטף מגירסתו המקורית, לפיה לא עזב את מקום השמירה. עאטף מודה, כי נהג לא פעם לעזוב את מקום השמירה ברמת גולדה, למקומות ולצרכים שונים, בין היתר, גם הגיע לבית דורי:
א. לבית דורי:
"ש' – האם אתה נפגשת עם הפועלים של הסופר סל אי פעם?
ת' – אלי למקום השמירה ברמת גולדה לא באו אף פעם, הם באו למקום השמירה של הדוד שלי ... ובאו פתחי סמיר ועלי ושתו קפה אצל הדוד שלי ...
כן זה נכון, שאז אני שמרתי בבניה ברמת גולדה אצל חרפוש כליל אך רציתי לשתות קפה ובאתי לדוד שלי ששמר מעל לסופר בדניה.
ש' – האם אתה מתכוון שעזבת את מקום העבודה שלך ברמת גולדה ובאת לשתות קפה אצל הדוד שלך?
ת' – כן, כן אני עשיתי את זה כמה פעמים  ארבעה או חמישה פעמים שעזבתי את מקום העבודה ובאתי לשתות קפה אצל הדוד.
...
ש' – באיזה שעה בערך אם אתה זוכר באו סמיר ופתחי ועלי לדוד שלך, שתו קפה לפי מה שאתה אומר לי?
ת' – השעה היתה קרוב לארבע וחצי.

ב. לפגישות גם אחמד קוזלי ואפילו להליכה הביתה:
"ש' – האם נהגת להפגש אם אחמד קוזלי ואם כן איפה?
ת' – כן, אני הייתי פוגש אותו בסופרמרקט הכוונה לסופר סל וגם עבד בבניין וגם תמיד אני נפגש איתו ובא לפעמים אלי הביתה וגם למקום השמירה בא .... וגם באתי אליו בסוף יום העבודה שלו בסופר מרקט, אחמד קנה שתי בירות ושתינו אותם ברחבה של הסופר ובעת ששתינו את הבירה ובאו אנשי סכנין סמיר, עלי ופתחי. 
ש' – האם אתה יכול לזכור באיזה שעה זה היה ...
ת' – זה היה בסביבות השעה ארבע אחרי הצהריים ... זה היה בתחילת החשיכה אבל ניתן לראות
ש' – לאן הלכת אחרי ששתית בירה עם אחמד  ברחבה של הסופר סל?
ת' – חכה אני רוצה לזכור ... כן, כן, עכשיו אני זוכר הלכתי הביתה ביחד עם אחמד קוזלי ...
אני זוכר שכן שמרתי אבל הלכתי הביתה וחזרתי למקום השמירה שלי...".     

בהמשך הוא אמנם חוזר בו וטוען שנזכר שלא הלך הביתה, אך עצם העובדה שהתשובה אם הלך לביתו בשעות השמירה אם לאו, היא תשובה "מתנדנדת" בין כן ללא, בין זוכר שהלכתי לבין נזכר שלא הלכתי – ואינה תשובה שלילית מתבקשת חד משמעית – אומרת דרשני.

בנוסף טוען עאטף, כי נהג ללכת מדי פעם גם לסופר, לפרקי זמן קצרים.

5.	לאור גירסתו של עאטף עצמו, לפיה נהג לעזוב את מקום השמירה בשעות השמירה, לא ברורה לנו התרעומת של הסנגוריה כנגד התביעה, על שהיא מבקשת מאתנו להאמין בנושא זה לדבריו של מחמוד קוזלי (עמ' 63 לדברי הסיכום בכתב).
מדוע אין להאמין למחמוד קוזלי שעאטף היה, למשל, בערב בבית דורי, אם עאטף עצמו מעיד שנהג לעשות כן? 
ההגנה מתעלמת בענין זה מהודאתו של עאטף ת/320.

6.	נזכיר שוב, שההודעה הנ"ל, ת/320, נגבתה מיד לאחר מעצרו, ולדברי עאטף החוקר "שאל אותי ועניתי" (עמ' 1827).
בעדותו במשפט הזוטא טען אמנם עאטף שיש בה "הרבה דברים לא אמת" (שם), אך כפי שפירטנו ונימקנו בהחלטה בזוטא "גירסתו של הנאשם בפנינו ביחס אליהן (הכוונה להודעה זו וכן להודעה ת/321), ספק אם היא ראויה לאמון, בשל חוסר הסבירות שבה". לא נתחדשו ראיות – אף לא בדברי עאטף בענין הודעה זו, במהלך המשפט העיקרי.

על סדרי השמירה
7.	לדבריו של עאטף בהודעה ת/320, כי היה עוזב מדי פעם את מקום השמירה בשעות השמירה וכן כי היתה לו אפשרות כזו – יש תימוכין בראיות אחרות:

ראשית – עדותו של חליל חכרוש (עת/64), קבלן בניין, שהעסיק את עאטף בשמירה. בעדותו בחיפה (ת/479), אמר שלא ערך ביקורות בבניין בשעות השמירה, אלא אם היה מזדמן למקום "במקרה" (עמ' 201). כן הוסיף, שלא היתה אפשרות לדעת אם עאטף נעדר ממקום השמירה בשעות שהיה צריך להיות שם.
בעדותו לפנינו חזר ואמר אותם דברים (עמ' 3233 לפרוטוקול), אך בחקירתו הנגדית אישר שבאותם פעמים בהם הזדמן למקום ("אם היה לו קליינט"), ראה את עאטף (עמ' 3235).

ההתייחסות הזו לשמירה באתרי הבניה, כלומר העדר הפיקוח הממשי והיום יומי על השומרים בהם, עולה גם מעדותו של תייסיר ספיה (עת/65), שהיה ממונה על השמירה, בין היתר, בבית דורי. לדבריו, הביקורות באתרי הבניה לא היו קבועות, אלא נערכו רק "לפעמים" (ת/480). הרישום בדוחות נוכחות של השומרים אינו מעיד בוודאות על נוכחות השומר, אלא על כך שאמור היה להיות נוכח, אם לא קיבל תלונה: "ולא קיבלתי טלפון הייתי מסיק שאין תלונות והכל בסדר" (עמ' 3240; ת/480, ת/481, ת/482).

שנית – עדותו של מחמוד קוזלי מעוספיה. בהודעתו ת/528, מיום 28.3.84, סיפר כי הובא לשמירה בבית דורי (ממקום שמירה קודם בנוה שאנן), על-ידי אחראי השמירה של חב' הבניה, תייסיר סופיה, "בערך בשעה שבע בערב" (עמ' 1). עאטף וקוזלי היו נוכחים שם, בבית דורי.

בעדותו בחיפה, כעד הגנה, הוסיף בתשובה לשאלות ב"כ התביעה, בחקירה נגדית, שימים אחדים לפני בית דורי, נלקח על-ידי תייסר לשמירה בשכונת נוה שאנן, מביתו בעוספיה. תייסיר הגיע לביתו עם עאטף ועם קאסם סביחי, שהו אצלו כ-20 דקות, ונסעו כולם יחד לשכונת נוה שאנן. 

ההגנה טוענת: "כי ביחס להבאתו מביתו בעוספיה, לגביה העיד בבית משפט בת"א כי היתה גם היא בשעות אחה"צ-הערב ועאטף נוכח שם, לא מופיע ציון השעה הנ"ל באף אחד מן המוצגים הקודמים לעדותו בת"א, דהיינו בהודעותיו או בעדותו בבית המשפט בחיפה ועל כן לציון שעה זו לא ניתן לייחס כל משקל" (עמ' 63). טענה זו מוטעית ואינה מדויקת.
העד אמר כבר בחיפה שהשעה היתה 18:30-18:00 (נ/116, עמ' 238).

העד אישר שוב, כי כשהועבר כעבור מספר ימים לשמירה בבית דורי (ביום 7.12.83), בשעה שבע בערב, עאטף ואחמד היו שם, בבית דורי וגם קאסם סביחי (הוא השומר ששמר עם עאטף ברמות גולדה כמוזכר לעיל) (עמ' 231).

בעדותו לפנינו לא זכר פרטים רבים וחזר בו מן האמירה שעאטף ואחמד קוזלי היו בבית דורי כשהובא לשם (עמ' 4802: "ש': היום שם אנשים קאסם סביחי, עאטף סביחי, אחמד קוזלי אמרת. ת': אבל זה לא נכון. לא היו שם"); אך אישר שבזמנו זכר וסיפר לשוטרים את כל האמת (עמ' 4818), וכן שגביית ההודעה היתה הוגנת, שאלו אותו שאלות והוא ענה כרצונו (עמ' 4808). כן אישר שהעיד אמת בבית המשפט בחיפה (עמ' 4797, 4812, 4819).

המסקנה המצטברת היא, שלא היתה מניעה שעאטף (או אף קאסם סביחי) יעזבו לפרקי זמן כאלה או אחרים, את מקום השמירה, בשעות השמירה, ובפועל עאטף אף נהג לעשות כן, בהעדר פיקוח ממשי.

סימן ב' – עדי הגנה לענין האליבי

קאסם סביחי
8.	נשוב איפוא, לדיון על תאריך 8.12.83, ולטענה לפיה היו עאטף וקאסם סביחי צמודים זה לזה במשך כל שעות השמירה, כאמור לעיל.

לאחר שנעצר עאטף בשנית, ביום 19.3.84, נחקר שוב גם קאסם סביחי בנושא זה.

בחקירתו ביום 21.3.84 (נ/151) כבר מספר קאסם על כך, שכאשר התחיל להחשיך עזב את עאטף ויצא לשמור בבנין עליו הוא אמור לשמור, וכך עשה עוד מספר פעמים. בשלב זה נזכר קאסם שבסיור הראשון בבניין שלו הלך לשתות קפה אצל תאופיק, ששמר בבנין נוסף, וחזר לצריף של עאטף כעבור שעתיים-שעתיים וחצי.
קאסם מציין שאינו יודע אם עאטף עזב את הצריף בפרק זמן זה, ומוסיף: "אני עכשיו נזכר שאני לא זוכר אם באמת מצאתי אותו בצריף כשחזרתי".

9.	אכן, להודעתו הראשונה, המיידית, של חשוד או עד יש משקל רב, אך יש לזכור שקאסם נחקר לראשונה בתאריך 20.12.83 (נ/149) כחשוד במעורבות ברצח הילד דני כץ – ומכאן שהנטיה הטבעית שלו – כמו של עאטף וכמו שמראה ניסיון החיים – היתה להרחיק עצמו ולטעון לגירסה, המעניקה לו, כמו גם לעאטף, אליבי מלא, לפיה שהו השניים יחד, כל הזמן, ללא שום הפסקה, במקום השמירה שלהם.
העובדה ששתי הגירסאות, של עאטף ושל קאסם, היו אז זהות, מתיישבת עם כך שבגירסה זו יש גרעין אמת, שהרי שניהם אכן שמרו (או אמורים היו לשמור) בגבעת גולדה והטענה שלא עזבו את המקום טבעית ומתבקשת מאליה.

העובדה שבתקופת המעצר השניה סטה מהגירסה הראשונית, אינה מלמדת בהכרח, כפי שסבורה ההגנה, על "לחץ של חוקרים", מה עוד ש"לחץ" סתם אינו פסול. "לחץ של חוקרים" הוא מנטרה, אך אינה מילת קסם הפוסלת כל שינוי גירסה, שאחרת לא היה טעם וצורך לחזור ולחקור עד או חשוד, לאחר הודעתו הראשונה.

10.	ההגנה סבורה, שהשקר בגירסה המאוחרת, בנ/151 (לפיה עזב קאסם את עאטף למשך שעתיים עד שעתיים וחצי, ויתכן שעאטף לא היה במקום כשחזר) – בולט מתוכה. זאת, משום שקאסם מסביר את השינוי כביכול בכך שבהודעתו הראשונה כן סיפר על העדרותו בת השעתיים, אלא שהחוקר, פקד עזרא, לא רשם זאת (עמ' 62 לסיכומים בכתב).

כמובן שהסבר זה הוא שקרי, אולם מסקנתנו שונה מזו של ההגנה. ההסבר האמור של קאסם הוא אופייני לנחקרים (בין כחשודים ובין כעדים), כדי להצדיק שינוי גירסה ואת הקושי להסביר מדוע שקרו; הרי גם הנאשמים דכאן השתמשו בהסבר או בתירוץ זה עשרות פעמים.

בהמשך ההודעה אומר קאסם דברים מאוד מפורשים בנדון, בתשובה לשאלה חוזרת לכמה זמן נעדר: 
"אני אין לי שעון ואני לא יכול להיות בטוח באיזה שעה עזבתי את עאטף, אבל אני זוכר ובטוח שעזבתי אותו לפני שהתחיל החושך, קצת, וחזרתי לצריף שלו מאוחר יותר כשהיה גם חושך חושך, ואני גם לא זוכר אם פגשתי את עאטף בצריף כשחזרתי. אבל אני יכול לעשות איתך חשבון פשוט. לקחתי לי ארבע דקות ללכת מהצריף של עאטף עד לבנין שלי, ששם הייתי בערך חצי שעה קצת יותר. אחרי זה הלכתי לתאופיק ולקח לי עוד שלוש ארבע דקות שהגעתי אליו וישבתי איתו בערך שעה וחצי עד שדיברנו והוא הכין קפה ושתינו ואחרי זה עוד דיברנו קצת, ורק אחרי זה חזרתי לצריף של עאטף, וזה בערך כל הסיבוב לקח לי שעתיים וחצי בערך".

נוסיף ונציין פרט קטן לענין הודעה זו (נ/151), פרט המעיד במידה רבה עך האותנטיות שלה. קאסם מספר בה שהלך לבקר את תאופיק, "ואז הוא הזמין אותי לשתות קפה ולפעמים אנחנו שותים תה בכל הפעמים שאני מבקר אותו בערך אחרי כל סיור שלי" (עמ' 2). הפרט הזה, על שתיית הקפה ולפעמים תה – כל כך שולי וטריביאלי לסיפור, אבל מעיד על אותנטיות וכנות, שהרי איזה עניין היה בו לחוקרים.

11.	למחרת, בתאריך 21.3.84, נחקר קאסם פעם נוספת. בהודעה שמסר (נ/152) – שההגנה כלל אינה מתייחסת אליה – נשאל קאסם כדלקמן:
"ש' – בעדותך הקודמת מתאריך 203.84 מסרת שעזבת את עאטף סביחי בצריף שבו הוא שומר, לפני שהתחיל החושך באותו יום חמישי 8.12.83 היום שבו חזרת כעבור שעתיים או שעתיים וחצי לצריף שבו עאטף שומר ולא זכור לך אם מצאת את עאטף בצריף כשחזרת. אולי זכור לך כיום באם עאטף אמר לך לאן הוא הולך או שהוא צריך ללכת או שאמר לך כאשר חזרת איפה הוא היה, מה תגובתך?
ת' – אני זוכר כשעזבתי את עאטף בצריף שהוא שומר שם, הוא אמר לי שהוא הולך אצל דוד שלו סאלח סביחי ששומר בבנין של הקבלן דורי על יד הסופר סל בדניה, אבל הוא לא אמר לי בשביל מה הוא הולך לסאלח ואני גם לא שאלתי אותו למה הוא הולך אליו, כי זה לא ענין שלי מה שהוא עושה. אני עזבתי אותו והלכתי לסיור בבנין שלי ששם אני שומר, אבל אני לא ראיתי עם (צ"ל אם) עאטף יצא מהצריף או לא, וגם כשחזרתי לצריף שלו אני לא זוכר אם פגשתי אותו שם. אבל אני נישארתי בצריף ואם אני לא טועה, אני חושב שהוא בא אחרי שאני הגעתי לצריף אבל אני לא בטוח בזה. שאלתי אותו איפה אתה היית, ואז הוא אמר לי שהוא היה אצל דוד שלו סאלח בבנין.
ש' – באם עאטף הסביר לך בדיוק מה הוא עשה מהרגע שעזבת אותו בצריף לפני החושך ועד שחזרת לצריף?
ת' – חוץ מזה שהוא אמר לי שהיה אצל דוד שלו סאלח בבנין ליד הסופר סל בדניה, הוא לא אמר לי שום דבר אחר" (ההדגשות שלנו).

מחמוד קוזלי
12.	סיוע לדברים הללו נמצא בהודעתו של מחמוד קוזלי (ת/529), אותה מסר ביום 29.3.84 (לאחר סיום החקירה והעברת החומר לתביעה, ועל-פי בקשת הפרקליטות להשלמה). בהודעה זו אמר מחמוד קוזלי:
"...לאחר שפגשתי את עאטף סביחי והוא אמר לי שביום חמישי 8.12.83, הוא היה במקום השמירה שלו שברח' ליבריה בדניה, אצל בית א. דורי והוא לא ראה אותי במקום...".

בהודעה זו אף מאשר מחמוד קוזלי את העובדה שנהג לצאת לסיבובים ארוכים, יותר ממה שטען בעדותו לפנינו (עמ' 4802-4804), של "עשרים דקות חצי שעה בערך", וממקום הליכתו "אני לא יכול לראות את הבית שבו אני שומר".

תייסיר ספיה, אחראי השמירה במקום, אישר בהודעתו ת/481 מיום 28.3.84, שלא ערך ביקורת בבית דורי ביום 8.12.83, ואינו יכול לדעת אם השומר "היה בפועל באתר הבניה".

נוסיף עוד, שמחמוד קוזלי אישר בעדותו לפנינו, כשנחקר על מה שסיפר בהודעה ת/529 הנ"ל, שאמר בה את האמת (עמ' 4829-4830).

13.	קאסם סביחי העיד, כאמור, כעד הגנה, גם במשפט הזוטא וגם במשפט העיקרי. עדותו במשפט הזוטא אינה רלוונטית לענייננו. במשפט העיקרי אישר העד שהבניין עליו היה מופקד כשומר, מרוחק כחצי קילומטר מהבניין עליו שמר עאטף (עמ' 5381), ולא ניתן היה לראותו משם (עמ' 5383).
אבל חשוב יותר לענייננו הוא, שעוד במהלך חקירתו הראשית, אישר למעשה את מה שסיפר בהודעתו במשטרה נ/151, היינו, שהיה עוזב את עטאף ויוצא לסיורים (עמ' 5384), "לפעמים חצי שעה, שעתיים, לא זוכר" (עמ' 5385).

כשנחקר בחקירה נגדית על השומר הנוסף, תאופיק, אצלו שתה קפה לפי האמור בנ/151, לא זכר אותו, אך אישר שאמר אמת במשטרה וגם בבית המשפט המחוזי בחיפה (עמ' 5404-5405): 
"ש' – כשהעדת בבימ"ש וסיפרת על טאופיק, זכרת אותו.
ת' – זכרתי אותו, שהיה קרוב, היה שנה שנה וחצי אולי. אבל עכשיו אני לא זוכר, באמת לא.
ש' – וגם במשטרה כשסיפרת על טאופיק, סיפרת את האמת, נכון?
ת' – אם אני סיפרתי ככה, אז סיפרתי נכון אבל מי טאופיק אני לא מכיר את הבן אדם הזה.
ש' – בסדר, אתה היום לא זוכר אותו, אבל כשסיפרת את הדברים לחוקרים, הדברים היו נכונים.
ת' - כנראה".

כדי להסיר ספק נציין, שבעדותו בחיפה אישר את קיומו של "תאופיק שאינני יודע את שמו המלא", ששתה אצלו קפה גם ביום חמישי 8.12.83, וגם ביום שישי 9.12.83 (אלא שעל פי דבריו שם, ביום חמישי הלך לתאופיק לשתות קפה יחד עם עאטף – גירסה שעאטף בעצמו לא טען לה בשום מקום (נ/148 עמ' 336).

סימן ג' – מסקנה לענין טענות האליבי

14.	המסקנה המתבקשת מכל האמור לעיל, במצטבר, היא שעאטף יכול היה ואף נהג בפועל לעזוב את מקום השמירה שלו ברמות גולדה, בשעות השמירה, ומעדויותיהם של עדי ההגנה קאסם סביחי ומחמוד קוזלי, כמפורט לעיל, על מה שעאטף עצמו אמר להם, ניתן למצוא חיזוק משמעותי לכך שעאטף אכן היה בבית דורי ביום חמישי 8.12.83.

פרק יג' - על ענייני הרפואה המשפטית בתיק זה

סימן א' - קיומה של תחנת ביניים

קיומה של תחנת ביניים – ההיבט הכללי
1.	בכתב האישום טענה המדינה, כי גופתו של המנוח הועברה על-ידי הנאשמים מיד לאחר הרצח בבית דורי, לתחנת ביניים בחורשת הכרמל, ולמחרת הועברה למקום בו נמצאה, במערה.

הטענה נשענה במידה רבה על האמור בהודאת הנאשמים (או חלק מהם), אם כי יש להדגיש כבר בשלב זה, כי המדינה טוענת לקיומן של ראיות נוספות בהקשר זה.

המדינה, עמדה ועומדת מאחורי טענה זו גם היום.

יחד עם זאת, כטענה חלופית בלבד, טען ב"כ המדינה בסיכומיו, כי תהא החלטת בית המשפט בנושא זה אשר תהא, היא אינה יכולה להכתיב את המסקנה הכוללת במקרה זה, שכן מדובר בגלגולי הגופה לאחר הרצח ולא ברצח עצמו.

לטענה בדבר קיומה של תחנת ביניים בכרמל ישנם שני ראשים:
האחד, ראיות שונות המצביעות על קיומה של תחנת הביניים.
השני, הנושא הפתולוגי.

להלן נתייחס לשני הראשים, ונתחיל בראיות הכלליות.

2.	טענתה של המדינה, כי לאחר הרצח הועברה הגופה לחורשה בכרמל, נשענת בראש ובראשונה על הודיותיהם המפורשות של שניים מן הנאשמים – פתחי ועלי. 

פתחי אמר בהודיתו ת/309, מתאריך 28.3.84, בעמ' 2: "אני סמיר ועלי נסענו לכוון האוניברסיטה וזרקנו את הילד שם וחזרנו לזיו ... אני רוצה להגיד לך שאני יודע בדיוק היכן שמנו את הילד ליד האוניברסיטה ואני מוכן להראות לכם היכן השארנו אותו. בגדי הילד לקח אותם אחמד".
לאחר מכן יצא פתחי עם החוקרים והוביל אותם למקום עליו דיבר בהודיתו, והדו"ח הוא ת/311. ההצבעה של פתחי גם צולמה ולוח הצילומים הוא ת/312.

עלי בהודיתו מיום 27.3.84, ת/269, אמר: "אחרי שחטפנו את הנער דני כץ ואחר שמת מהמכות בתוך החדר ברח' ליבריה בדניה העברנו את הגופה ליער מתחת לאונברסיטה של חיפה בתוך החורשה והיום לקחתי את השוטרים והצבעתי על המקום..." (עמ' 1).
דו"ח ההצבעה הוא ת/184, ושם הצביע עלי על מקום ביערות הכרמל מתחת לאוניברסיטת חיפה, ששם לטענתו זרקו את הגופה.

באשר להודאותיהם והצבעותיהם של עלי ופתחי על מקום השלכת הגופה בכרמל, גירסאותיהם בהזדמנויות השונות שבהן נחקרו (בחקירה, בבית המשפט בחיפה ובפנינו), וטענות הסניגוריה ביחס לכך - אנו מפנים להחלטתנו במשפט הזוטא (באשר לפתחי, ההחלטה מצויה בעמ' 269 עד 272, ובאשר לעלי, ההחלטה מצויה בעמ' 115 עד 119). 

התייחסנו בהחלטתנו במשפט הזוטא בהרחבה, לטענה כאילו ההצבעות של עלי ופתחי מהימים 27.3.84 ו-28.3.84 נועדו רק כדי ליישר קו ולענות על הקושי שהתעורר עם הגילוי כי בתאריך 9.3.84 עבדו פועלים בבית דורי.
כפי שאמרנו שם, מדובר בתיזה של ההגנה שאין לה בסיס מספיק בראיות שהיו בפנינו, ועל כן אינה יכולה להתקבל.

לצורך הדיון כרגע, נחזור רק על כך, כי גם עלי וגם פתחי אישרו בפנינו, כי הם אלה שהובילו את החוקרים, לפי "הראש" שלהם, למקום שבו הושלכה הגופה, כל אחד מהם בתאריך אחר ובפני חוקרים אחרים (ראה לענין זה עמ' 118 בעניינו של עלי, ועמ' 270-271 בעניינו של פתחי בהחלטה בזוטא – שם צוטטו דבריהם של שני הנאשמים, לענין העובדה כי הם אלה שהובילו את החוקרים).

על-פי ת/19, שרטוט שנערך על-ידי רס"ר איתן הדרי, על פי הנתונים שסופקו לו על-ידי פקד יהושוע מוספי באשר למקום ההצבעה של שני הנאשמים הללו - המרחק בין המקום עליו הצביע עלי למקום עליו הצביע פתחי הוא 113 מטר. 
בנוסף לכך, מדדו החוקרים את זמן הנסיעה מהמקום בכרמל ועד לבית דורי, ומצאו שמדובר ב-4 דקות נסיעה (ראה ת/85).

החקירה שהניבה את הצבעותיהם של עלי ופתחי לא התמקדה רק בענין מקום השלכת הגופה בכרמל, אלא כפי שניתן לראות ממנה, עלו גם נושאים אחרים (למשל הבגדים).

באשר לנאשמים האחרים, ככל שהדברים אמורים בשאלת קיומה של תחנת הביניים: 
נאשם 1–אחמד קוזלי, לא נתן גירסה מפורשת בענין זה, יחד עם זאת אמר בהודייתו מיום 22.3.84 (ת/303), כי "... והילד מת, לקחו אותו לאוטו כיסו אותו בסדין והניחו אותו באוטו מקדימה על רצפת האוטו". במילים אחרות, גופתו של המנוח לא הושארה בבית דורי;

בהודאתו מיום 28.3.84, ת/306, אומר אחמד כי: "אני לקחתי את שק הנילון עם הבגדים. לפני שיצאתי מהחדר ראיתי את פתחי, עלי סמיר ועאטף עוטפים את הילד בסדין מלוכלך בדם הילד ולא ראיתי אם לקחו את הגופה או לא אבל זכור לי שאחד מארבעתם אמר שלוקחים את הגופה אחרי שנשארה בחדר שבבנין, והעלימו אותה ביום שישי או בשבת באזור סכנין".

החשיבות היא בכך שההעלמה באיזור סכנין (כאשר איזור סכנין מתקשר ככל הנראה למערה), נעשתה או ביום שישי או בשבת, דהיינו: עד העברתה ביום שישי או בשבת היתה הגופה במקום אחר כלשהו. 
הימצאות הגופה במקום אחר, מתיישבת עם קיומה של תחנת הביניים.

אם רצו החוקרים לכוון את אחמד בכך שיאמר כי היתה תחנת ביניים בכרמל, יכלו לעשות זאת בנקל שהרי המידע כבר היה בידיהם, ולו רק מתוך הודאתו והצבעתו של עלי, כבר ביום 27.3.84 (ת/184).

חוסר ההחלטיות של אחמד בשאלה אם מדובר ביום שישי או שבת משדר אותנטיות;

נאשם 2-סמיר, לא מסר שום גירסה בנושא זה;

נאשם 5-עאטף, אמר מיד בהודאתו הראשונה (ת/135), מיום 21.3.84: "ביום השני היה יום שישי נפגשתי עם סמיר בסביבות הצהרים שאלתי אותו לאן לקח את הילד. שמתי אותו במקום רחוק ענה לי סמיר ואמר לי שמתי אותו באזור נשר ביער בין ההרים והוא רוצה להעביר אותו באותו היום אחרי הצהרים ולקחת אותו ולשים אותו במקום אחר שלא מגלה בכלל" (עמ' 4).

זוהי גירסה עצמאית של עאטף, היא בוודאי איננה מוכתבת על ידי החוקרים, שהרי אין בה אפילו התייחסות מפורשת לחורשה באזור הכרמל, אלא רק "באזור נשר ביער בין ההרים".

סיכום ביניים: בהודאותיהם של הנאשמים אחמד, פתחי, עלי ועאטף יש התייחסות לקיומה של תחנת הביניים בחורשה בכרמל; הצבעה מפורשת יש אצל פתחי ועלי; התייחסות מעורפלת יותר יש בדבריהם של אחמד קוזלי ועאטף.

העובדה שסמיר לא אמר מאום בנושא תחנת הביניים בכרמל, אינה גורעת ממשקל אמירותיהם של האחרים. סמיר הבין מיד לאחר ששיחזר, להיכן הוליך את עצמו, ומכאן ואילך הוא נאטם ואינו אומר מאום. 
ראיה נוספת מצויה בת/138, תמליל השיחה בין עלי ובין המדובב עיסא עאמר. גם לנושא זה התייחסנו כבר בהקשרים אחרים, ועל כן נזכיר את הדברים רק בקצרה. 

בין היתר אומר עלי לעיסא, בהתייחסו לסמיר: "לאחר שהשתחררנו מבית הסוהר ... אמר לי מה יקרה אם נחטוף ילד ... לא נזרוק אותו בסכנין נזרוק אותו כאן בחורשה, מה ... עוד פעם בסכנין ... נזרוק אותו בחורשה כאן.
עיסא: זאת אומרת אמר לך פעם הבא ניקח נחטוף
עלי: ונזרוק אותו...
עיסא: נזרוק אותו קרוב לחיפה
עלי: כן כך הוא אמר לי, אני ... 
עיסא: זאת אומרת בראש שלו לעשות עוד מעשה..." (עמ' 26).

אמרנו כבר בהחלטתנו במשפט הזוטא, כי על-פי הבנתנו, אפשר לראות בדברים שצוטטו לעיל תמיכה לגירסה בדבר קיומה של תחנת ביניים, דהיינו, כי הגופה נזרקה קודם בחורשה בכרמל ורק לאחר מכן הועברה למערה. 

בסיכומיו בפנינו חלק הסניגור על גישה זו, ואמר כי השניים מדברים כאן על אפשרות עתידית.  גם אם כך, צריכה להיות רמה גבוהה של מקריות, כדי שידברו דווקא על חורשה קרוב לחיפה. 

3.	ראיה מסוג אחר לקיומה של תחנת הביניים היא ראיה חפצית, ובכך כוונתנו לעלים שנמצאו על גופתו של המנוח. 

העלים נתפסו בזמנו והועברו לבדיקתה של ד"ר אלה ורקר, ד"ר לבוטניקה, ששימשה בזמנו כד"ר לאנטומיה של הצמח במחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית.

ד"ר ורקר מצאה, כי העלה שנתפס על חזהו של המנוח הוא עלה של אלון מצוי. 
באשר למה שנמצא בין שערותיו של המנוח, כתבה ד"ר ורקר בחוות דעתה (ת/471), כי היא לא הצליחה לזהות את חלקי העלים. 

לאחר מכן, נלקחה ד"ר ורקר למקומות השונים הרלוונטיים לתיק זה, במטרה לבדוק אם באותם מקומות מצויים עצים בעלי עלים, דוגמת העלים שנמצאו על גופתו של המנוח.
מסקנותיה של העדה מפורטות בחוות הדעת (ת/472). 
בסעיף 2.ד לחוות הדעת הנ"ל כותבת העדה: "במקום אחד המשוער כמקום הנחת הגופה נמצאו צמחי אלון מצוי, אלת המסטיק ואשחר א"י....". 
בסעיף 2.ה כותבת העדה: "במקום שני המשוער כמקום הנחת הגופה נמצאו צמחי אלון מצוי ואלת המסטיק".
(בשני הסעיפים הללו, הכוונה לצמחיה במקומות עליהם הצביעו פתחי ועלי).

בחוות הדעת ת/472 כותבת העדה: "העלה שנמצא על חזה המנוח ... נראה כעלה של חומר נשר שהיה מונח על הקרקע. העלה שנמצא בשערותיו של המנוח ... מתאפין בשפה תמימה. ריכוז גבוה של נשר ועלים של צמחי אלון מצוי בעלי שפה תמימה נראו במקום המשוער כמקום הנחת הגופה...".

הסניגוריה טוענת, כי אלון מצוי, כשמו כן הוא, מצוי במקומות רבים, שעל כן לא ניתן לבסס כל ממצא על העובדה שהעלים שנמצאו על גופת המנוח הם עלים של אלון מצוי. 

התביעה מפנה את תשומת הלב לממצא ספציפי יותר, המצוי בחוות הדעת, דהיינו, כי העלה שנמצא בשערותיו של המנוח מתאפיין בשפה תמימה, וריכוז של עלים בעלי שפה תמימה נמצאו במקומות שעליהם הצביעו עלי ופתחי.

דעתנו היא, כי הנתון בדבר השפה התמימה של העלה הוא אכן נתון משמעותי שאין להקל בו ראש. 

בעדותה בפנינו (עת/62, עמ' 3208-3216 לפרוטוקול) אמרה העדה, כי הצליחה לזהות את העלה גם לפי המראה החיצוני שלו, וגם לפי המבנה הפנימי שלו, אותו בדקה במיקרוסקופ.

לדברי העדה:
"העלים של אלון מצוי הם בדרך כלל משוננים, בדרך כלל, כיוון שהעלה לא היה משונן הוא התאים אנטומית לאלון מצוי, אבל לא רציתי לתת הגדרה מדויקת סופית בלי שאני אדע מזה בדרך כלל, איזה עלים אחרים נמצאים על העץ, ולכן לקחו אותי לשם.
ש' מה מצאת שם, מה גרם לך ביציאה השניה לזהות מה שלא הצלחת לזהות בשלב הראשון?
ת' כשראיתי כמות די גדולה של עלים שהם תמימים ולא משוננים. עם שוליים חלקים" (עמ' –3211-3210 לפרוטוקול).
בחקירה נגדית נשאלה העדה:
"ש' מה שאמרת בתשובה לחקירה ראשית, שמה שלא התאים בעלה השני היה שהשפה שלו היתה תמימה?
ת' נכון.
ש' זה לא מאפיין של אלון מצוי?
ת' לא. המאפיין זה עלה משונן" (עמ' 3213).
הסניגור הציג לעדה מגדיר של צמחים ושאל :
"ש' במדריך שאני מחזיק אומר שמאוד קשה לגלות עלה של אלון מצוי בגלל שיש מספר מגוון מאוד של צורות של עלים והוא אומר גם שניתן למצוא על אותו עץ צורות שונות של עלים?
ת' זה נכון. אבל המחברים של הספר שבידך לא בדקו את האנטומיה של העלה, זה הרבה יותר קונסרבטיבי מהצורה החיצונית. יש מצבור שלם של תכונות שאם כל אלה מופיעות בעלה אז זה מתאים לעלה מצוי.
ש' אני התייחסתי רק לנקודה של הצורה של שפת העלה אם משונן או תמים, והם אומרים במפורש שאין צורה אחידה ודומיננטית ויש צורות שונות ולפעמים אפילו על אותו עץ, הם מתייחסים לצורה ולא לאנטומיה.
ת' כל מה שאתה יכול להגיד שחששתי לתת הגדרה סופית כל עוד לא הייתי בטוחה שהצורה הזו גם מתקיימת על העץ" (עמ' 3214-3213).

דבריה אלה של העדה מצביעים, כאמור, על כך שאין מדובר בנתון סתמי המתייחס סתם לאלון מצוי אלא, כאמור, צורה יחודית יותר, שעל כן הזהות בין אותה צורה יחודית, בעלה שנמצא על הגופה, לבין עלים שנמצאו במקום שעליו הצביעו פתחי ועלי כתחנת הביניים, היא משמעותית.  לא נדון בשאלה אם עובדה זו בפני עצמה די היה בה להביא לכלל מסקנה ודאית.  אולם כראיה תומכת אנו מייחסים לדברים משקל.

קיומה של תחנת הביניים - ההיבט הפתולוגי
4.	במהלך הדיון בפנינו היתה התפתחות בנושא זה, או ליתר דיוק הועמדה לבחינה סוגיה נוספת, אשר לא נבחנה על-ידי הערכאות שקדמו לנו בדיון בתיק זה. 

הדיון בסוגיה הנוספת והנושא כולו, תפח והתעצם, עד אשר הרושם היה, כי על-פי השקפת הסנגוריה זהו לב לבו של התיק.

כדי שהדברים לא ישארו סתומים, נגדיר להלן בקליפת אגוז את הסוגיה שעל הפרק:
כידוע, הגופה נמצאה במערה.
כאשר נמצאה הגופה היתה במצב של צפידת מוות, שמשמעותה המעשית היא כי הגופה מתקשה, וכאשר הצפידה בשיאה יש צורך בכוח רב כדי "לשבור" אותה.
בנוסף לצפידה, היו על הגופה גם כתמי מוות במקומות שונים.
כתמי מוות נוצרים כתוצאה משקיעת הדם במקומות הנמוכים לאחר שמחזור הדם בגוף נעצר.
הסניגוריה טוענת, כי תנוחת הגופה הצפודה תואמת את פני המערה, באופן המעיד על כך כי הגופה נצפדה במערה ולא במקום אחר. 

עוד טוענת ההגנה, כי גם פיזור כתמי המוות מעיד על כך שהם התקבעו במערה. 

אם תתקבל טענה זו, הרי שיש לה השלכה על קביעת המועד בו הועברה הגופה למערה, שכן פרק הזמן החולף בין מועד המוות לשיאה של הצפידה או להתקבעות כתמי המוות, הוא נתון ידוע (בגבולות מסוימים), מתוך הספרות המקצועית בתחום הפתולוגיה. 

לטענת הסניגוריה, ההתאמה בין הגופה הצפודה לפני המערה שוללת את האפשרות כי הגופה הועברה למערה ביום ו', 9.12.83 בשעות הערב, הוא המועד, לטענת התביעה, שבו הועברה הגופה מתחנת הביניים (החורשה בכרמל) למערה. 

כזכור, הרצח בוצע בתאריך 8.12.93 בסביבות השעה 17:30, שעל כן, אם אכן הועברה הגופה בשעות הערב של יום המחרת, חלפו למעלה מ-24 שעות משעת הרצח.
צפידה מגיעה לשיאה בטווח שבין 8 ל-12 שעות.  
לפיכך, אם נצפדה הגופה עוד לפני שהועברה למערה, צורת הגופה הצפודה איננה יכולה להתאים לפני המערה.

בסיכומיו טען עו"ד פלדמן, בנימה דרמטית:
"... והנה אירע הלא יאומן והרץ מן המציאות הגיע שוב, והוא לא אמר נואש על אף שני ניסיונותיו הקודמים להוציא לאור את חפות הנאשמים ולחלצם מהרשעת שווא. המתין הוא 17 שנה, ישן כחוני המעגל וכעת ניעור לפתע וחזר לבמה כשהוא שוב נושא בפיו את הקריאה: 'ההודאות כוזבות, הניחו לנאשמים!' הפעם מביא הוא איתו בשורה מתחום הפתולוגיה ... הייתכן כי גם הפעם הזאת הופעת השליח מן המציאות לא תביא לזיכוי הנאשמים? ואם כך הדבר ישאל התם: האם יש משהו בעולם – ראיה, אות או עדות שיש בהם כדי להביא לזיכויים של הנאשמים ... אם גם הפעם נמשכת העלילה ... אז ידענו כי אשמתם היא עובדה מטפיסית שאינה נסמכת על עובדות, על מציאות ועל החומרים המוכרים לנו  כמשפטנים וכבני אדם ... זוהי אשמה מופשטת שאינה צריכה מקום, זמן או הזדמנות, שכן בכל עת בא פוערת קרקע המציאות את פיה מתחתיה לבלוע אותם מדלגת היא כרוח רפאים זריזה למקום אחר ... " (עמ' 115-116 לסיכומים בכתב).

הציטוט הנ"ל, עם כל אורכו, עדיין לא משקף את מלוא דבריו של הסניגור המלומד בהקשר זה, ובהמשך הוא מבהיר כי הוא, כסניגור, אומן רק לעימות עם חומרי המציאות ועל כן "כאשר אל מולי ניצבת אשמה ערטילאית, שאין במים כדי להרטיבה או באש כדי לשרוף אותה, מגיעות תחבולותי לקיצן, כישורי מסתממים ותחושה של חוסר אונים מוחלט מציפה אותי" (עמ' 116 לסיכומים בכתב). 

כדי להפיס את דעתו של הסניגור נאמר, כי גם אנו כשופטים מתמודדים אך ורק עם חומרי מציאות, אין כל יסוד מטפיסי בהחלטה, איננו מכירים באשמה ערטילאית שאיננה מוכחת בעובדות של ממש, ולו היינו סבורים כי האשמה בתיק זה הינה "רוח רפאים, שכידונים אינם חודרים לגופה" (שם, שם), חזקה עלינו שהיינו מסיקים את המסקנות המציאותיות המתחייבות מכך. 
בפועל, כפי שיובהר להלן בהרחבה, איננו סבורים, כי הסוגיה הפתולוגית (הכוונה לסוגיה הפתולוגית בהיבט של צפידת המוות וכתמי המוות בלבד), אכן יצרה מהפך של ממש בתיק זה. 

חוות הדעת השונות – השתלשלות העניינים
5.	כיוון שהסניגור דיבר על שליח מעולם המציאות שהגיע לאחר 17 שנה (או התעורר לאחר 17 שנה כחוני המעגל), וכיוון שאנו עוסקים בעובדות, כדאי אולי לפרט את השתלשלות הדברים שהביאה "להופעת השליח מן המציאות"

את חוות הדעת הפתולוגית המקורית (ת/96) ערך בזמנו ד"ר ב' בלוך, שעמד אז בראש המכון לרפואה משפטית באבו כביר. 
חוות הדעת לא התייחסה כלל לצפידת המוות ולכתמי המוות כאינדיקציה השוללת או מאשרת את המערה כמקום בו נצפדה הגופה. 

כאשר החל הדיון בפנינו חששה התביעה, כי עקב גילו ומצב בריאותו הקשה של ד"ר בלוך, יבצר ממנו להעיד על דוכן העדים. לפיכך פנתה הפרקליטות לפרופ' היס, העומד בראש המכון לרפואה משפטית, אשר הציע שד"ר ח' קוגל, פתולוג העובד במכון יתן חוות דעת (ראה עמ' 3304 שורות 13-12 לפרוטוקול הדיון בפנינו).

ד"ר קוגל אכן כתב את טיוטת חוות הדעת (ת/485), ואף העיד בפנינו (לאורך שלוש ישיבות ארוכות ומאות עמודי פרוטוקול).

אנו טורחים לציין נתון זה, כיוון שבין היתר טען עו"ד פלדמן, בפני פרופ' היס, כי ד"ר קוגל לא רצה להעיד בבית המשפט ועל כן כתב פרופ' היס את חוות הדעת הסופית, טענה שנדחתה על-ידי פרופ' היס (עמ' 3306 לפרוטוקול).

ד"ר קוגל העיד ואמר, כי הסוגיה של מצב הגופה הצפודה בהתייחס לפני המערה, "בכלל ... לא עלתה על ידי הפרקליטות אף פעם, אני העלתי את זה  מתוך זה שאני חשבתי עליה, ואנחנו העלינו את זה בהתחלה בעניין כתמי המוות ואח"כ רק כאשר אנחנו נדרשנו לעיין בתוך התמונות האלה, ראינו את מה שעשינו אחרי נסויים שעשינו כאשר רופאים שכבו על הרצפה וניסו להדגים את זה". (עמ' 3812-3811 לפרוטוקול הדיון בפנינו).

במילים אחרות, ד"ר קוגל ופרופ' היס היו יוזמי הדיון בסוגיה של צפידת המוות וכתמי המוות.

ד"ר קוגל סיפר שפרופ' היס היה מעורב בנושא "כל הזמן" (עמ' 3370). אחרי כתיבת הטיוטה על-ידי ד"ר קוגל כתב פרופ' היס, לבקשת הפרקליטות, את חוות הדעת הסופית והמשותפת, ת/486.

לא היתה מחלוקת בין פרופ' היס לד"ר קוגל באשר למסקנות הרלוונטיות לענין הצפידה וכתמי המוות.

במהלך פרשת ההגנה הוגשה חוות דעתו של פרופ' ד' פאונדר, פתולוג מהמחלקה לרפואה פורנזית באוניברסיטת דנדי, בסקוטלנד.

מסקנתו של פרופ' פאונדר היתה שונה והדברים יובאו בהרחבה בהמשך.

על רקע פירוט זה נראה כי אין מדובר, "בשליח מעולם המציאות" שהגיע אחרי 17 שנה, שכן כל החומרים וכל העובדות היו בפני כל מי שעסק בתיק זה מששת ימי בראשית של גלגולי התיק:
גירסתם של הנאשמים, העומדת בבסיס כל הדיון בסוגיית התאמת פני המערה לצפידה ניתנה כבר במרץ 1984. 

נתונים בדבר פרק הזמן הדרוש כדי שהצפידה תגיע לשיאה או לקבעונם של כתמי המוות, אף הם אינם בבחינת נושא או נתון חדש. 
"החידוש", הורתו ולידתו כאמור בשלב שבו הועברה חוות הדעת של ד"ר בלוך, ביחד עם התמונות שצולמו בזמנו, לעיונם של ד"ר קוגל ופרופ' היס. 

כתוצאה מבדיקת החומר הגיע ד"ר קוגל למסקנה הבאה: 
"...לא היינו צריכים למצוא כתמי מוות בירכיים אילו כתמי המוות התקבעו במקום מציאת הגופה ... לדעתי המוות ארע שלא במקום מציאת הגופה ... לאחר מכן הועברה הגופה לשטח המערה שדומה מבחינת מבנהו לשטח בו היתה הגופה קודם לכן. וכך צפידת המוות נראית כמתאימה למדי לפני השטח. אולם זירת המוות קרוב לודאי לא היתה משופעת אלא אופקית" (ת/485 פיסקה אחרונה).

ד"ר קוגל העיד: "[ש]באחת הישיבות קיבלנו תמונות ואז פרופ' היס קפץ ואמר תראו הצפידה לא התפתחה במקום, זה מה שאני זוכר שהוא אמר" (עמ' 3372 לפרוטוקול).

בחוות הדעת הסופית, ת/486, יש קביעה משותפת לפרופ' היס וד"ר קוגל, לפיה הן כתמי המוות והן צפידת המוות אינם מתאימים לפני המערה. 

הטענה של התביעה היא, איפוא, כי על בסיס אותו חומר ראיות שהיה קיים בתיק מאז ומעולם, ניתן, לדעתה, להצביע על ראיה נוספת התומכת בקיומה של תחנת הביניים. 

חוות הדעת של פרופ' פאונדר הינה התמודדות עם טענה זו של התביעה.

בסופו של יום מוטל עלינו לבצע את תפקידנו כשופטים, כמו בכל מקרה אחר, ולהכריע בין חוות הדעת של המומחים. 

להלן נתייחס, איפוא, לכל אחת מחוות הדעת ועדויות נותני חוות הדעת, שנחקרו בבית המשפט חקירות מקיפות וממצות.

סימן ב' – על צפידת מוות וכתמי מוות

כמה מילים על כתמי מוות וצפידת מוות, באופן כללי
6.	צפידת מוות הינה, כאמור, התקשות של הגופה, והיא מתחילה להתפתח בין שעה עד ארבע שעות מרגע המוות (ראה לענין זה ד"ר בלוך עמ' 3186, פרופ' היס עמ' 3328).

כדאי אולי לציין, שדווקא המומחה מטעם ההגנה, ד"ר פאונדר, מדבר על כך שיתכן וצפידת המוות תגיע לשיאה גם לאחר 20 שעות (ראה סעיף 10 לחוות הדעת, נ/147).
וכן ENCYCLOPEDIA OF FORENSIC SCIENCES, שצורף כנספח לנ/147, בעמ' 1170: 
"but sometimes as early as 2h postmortem or as late as 20h ... ".

ד"ר בלוך, בעדותו בפנינו, דיבר, בעקיפין לפחות, גם על אפשרות של 24 שעות: 
"ש' ... כמו שאמרנו צפידת המוות מגיעה לשיאה לאחר בערך 24 שעות לאחר המוות, נכון?
ת' כן אבל היא לא משנה . צפידת המוות לא משתנה משום דבר ..." (עמ' 3197 לפרוטוקול).

שני הנתונים החשובים ביותר, המשפיעים על צפידת המוות הינם: הטמפרטורה בסביבה  ומידת פעילות השרירים של הקורבן לפני מותו (שם, עמ' 1170-1169).

התובע הפנה את תשומת הלב לכך, שפרופ' פאונדר לא התעניין כלל בטמפרטורת הסביבה בשעה שנתן את חוות דעתו, ולנושא זה נתייחס להלן, כאשר תידון חוות דעתו.

כתמי המוות הינם תוצאה של שקיעת הדם לאחר המוות למקומות הנמוכים בגוף, על-פי תנוחת הגוף באותו זמן.
ככלל, כתמי מוות לא יופיעו במקומות בהם נלחץ הגוף אל משטח כלשהו שעמו יש לו מגע. 

כתמי המוות מתקבעים לאחר 9 עד 12 שעות (ראה עמ' 1170, שם).  
יחד עם זאת, אם תוזז הגופה לאחר 24 שעות מאז המוות, תיתכן "סדרה" של כתמי מוות משניים (שם, עמ' 1170).

קיומן של שתי סדרות כתמי מוות, יכול להוות ראיה לכך שהגופה הוזזה.

חלק מהספרות המקצועית מדברת גם על אפשרות של התקבעות כתמי המוות לאחר 24 שעות  ואפילו יותר מכך (ראה עדותו של ד"ר קוגל בעמ' 3364, והספרות הרפואית שהוא מפנה אליה).

המערה, תנוחת הגופה במערה
7.	המערה והגופה שבתוכה הונצחו בזמנו על-ידי צלם משטרתי, איתן הדרי, בסדרת תמונות המספקות מבט על פנים המערה מזוויות שונות (ת/1). חלק מהתמונות הוגדלו במהלך הדיון בפנינו ושימשו בסיס לדיונים ממושכים.

בחוות דעתו של ד"ר בלוך (ת/96) מצוין, כי מימדי המערה הם 8X4 מטר, יש לה שני פתחים, פתח גדול ופתח קטן, הנמצאים בקו ישר זה ליד זה (ולא זה מול זה), על דרך העפר שליד המערה.

נעיר  בהקשר זה, כי על-פי ת/10, תיק מעבדה ניידת, מימדי המערה הם 10X5 מטר, ויש להניח כי זו מדידה מדויקת יותר. 

קרקע המערה היא אדמה חומה יבשה, אבני סלע בגדלים שונים וענפים יבשים, ללא צמחיה טריה (ראה ת/96).

הגופה התגלתה במערה על-ידי הרועה סלים הייבי (עת/1), אשר נכנס למערה כשחיפש מחסה מפני הגשם (עמ' 24).
העד אישר, כי מצב הגופה היה כפי שהוא נראה בתמונות ת/1.

בסיכומיו הסכים עו"ד פלדמן, כי  "אין משמעות להתבוננות העד בגופה, כיוון שמדובר במבט חטוף ומפוחד".

נמשיך את הרעיון ונאמר, כי איננו סבורים שניתן לייחס חשיבות ומשמעות גם לתיאוריהם והתרשמויותיהם של העדים הנוספים: האחות דרורה מזור, הרופא ד"ר שמואל רייס, ואפילו הצלם איתן הדרי, לענין התנוחה המדויקת והניואנסים הדקים של התנוחה, שלגביהם ניטשה, בדיעבד, המחלוקת בפנינו.

בהעדר הכשרה מקצועית, ובהעדר סיבה כלשהי להתמקד בסוגיה של נגיעת הרגלים זו בזו, או בקיר, או צורתה המדויקת של נגיעתן בקיר, אין כל סיבה לצפות שהעדים הללו יוכלו להבהיר דבר מה בסוגיה זו, ובפועל הם אכן אינם מבהירים דבר.

הסניגור ייחס חשיבות בהקשר זה, במיוחד לעדותו של צלם המשטרה, הדרי. לטענתו יש מקום לקבל, ככתבו וכלשונו, את הכיתוב לצד התמונות, שכתב הדרי. 
לצדה של תמונה 11 בת/1 כתב הדרי: 
"הרגלים נשענות על קיר המערה, הגופה במצב שכיבה עם נטיה כלפי הראש, נטייה כלפי מטה".

לדברי עו"ד פלדמן: אין מקום להחליף "צילום מתעתע שככל שאתה מתבונן בו הוא מהתל בך בהתבוננות אמת של חוקר משטרתי" (עמ' 119 לסיכומים).

כדי להסיר כל ספק נאמר שוב, כי אכן, אין כל סיבה לפקפק, לא באותנטיות של הצילומים ולא בכך שהדרי תיעד את התרשמותו, וכתב מה שראה.

מקובל עלינו, כי אכן הרגלים נראות לעין המתבונן כנשענות על קיר המערה. המחלוקת היא על צורת ההישענות המדויקת, על מידת התמיכה של רגל אחת בחברתה, על נגיעתה של מלוא כף הרגל בקיר וכיוצא בכך.
לענין זה, עיניו של הדרי קלטו את מה שנקלט גם בעין המצלמה. הוא לא נשאל וספק אם היה יכול לספק פרטים מעבר לכך.

איננו מסכימים עם דבריו של עו"ד פלדמן באשר לערכו של צילום בהיותו מתעתע.

צילום, הוא עדיין דרך להנצחה הטובה ביותר למצב חזותי. אם לא תאמר כך, הרי למעשה אין ערך, או לפחות אין ערך רב לחוות דעתם של כל המומחים, לרבות פרופ' פאונדר שהובא מטעם ההגנה, שכן הן מתבססות על התמונות.

יתכן בהחלט שיהיו סימני שאלה סביב משמעותה של זווית צילום מסוימת, אם מדובר באפקט צילומי, הצללה וכיוצא באלה; או לענייננו, האם  אפשר להסיק מהצילום על היקף המגע בין הרגל לקיר.

אולם באשר לפרטים ברורים בצילום, הרי מה שמשקפת התמונה, זו המציאות, ולא צילום מתעתע.

כך למשל, לא יכול להיות ספק בכך, כי כף רגל ימין אינה נשענת, ודאי לא במלואה, על הקיר אלא מונחת כך, שעקבה נשען בצדו על אצבעות רגל שמאל, באופן שהעקב עצמו והקרסול משוחררים, וכל שאר כף הרגל אינה נוגעת כלל בקיר.

משמעות צורת נגיעה זו תובהר בהמשך.

על-פי האמור בת/96, חוות הדעת של ד"ר בלוך:
גופתו העירומה של דני כץ המנוח, נמצאה כשהיא "שוכבת על הגב ... שתי הידיים זרוקות הצדה ולמעלה בזווית של  °90 בערך. הרגלים כפופות במפרקי הירך ובמפרקי הברכיים גם כן בזווית של 90 מעלות, שתי הרגלים מופנות ימינה כך שרגל שמאל שכובה במקצת על רגל ימין. כפות הרגלים נשענות בקיר המערה. השטח עליו שכובה הגופה משופע מלמעלה למטה, בכיוון הראש כך שהחלק העליון של הגוף נמוך מהחלק התחתון של הגוף (הרגליים)" (עמ' 1).

כפי שניתן לראות – בחוות הדעת אין התייחסות למנח המדויק של כפות הרגליים, מלבד האמירה הכללית כי הן נשענות בקיר המערה.

עוד ניתן לראות בבירור (למרות שאין תיאור מילולי מפורש של נתון זה בת/96), כי פלח העכוז השמאלי של המנוח מורם, וגם פלח העכוז הימני מונח רק בחלקו על הקרקע. למעשה, לא היתה מחלוקת על נתונים אלה.

סימן ג' – חוות הדעת ועדויות המומחים מטעם התביעה

חוות דעתו של ד"ר בלוך בנושא צפידת המוות
8.	כפי שנאמר לעיל, ד"ר בלוך נתן את חוות הדעת המקורית אשר קיבלה אצלנו את הסימון ת/96. ד"ר בלוך בחן את הגופה במערה. 
התמונות המנציחות את ביקורו במערה ובדיקתו את המנוח, הם ת/11 וכן התמונות המהוות חלק מחוות הדעת הפתולוגית (ת/96).

בחוות הדעת ת/96 אין כל התייחסות לסוגיה של ההתאמה בין כתמי המוות וצפידת המוות, לפני המערה.

לנושא של התאמת כתמי המוות וצפידת המוות לפני המערה נדרש ד"ר בלוך לראשונה במהלך עדותו בפנינו, וזאת בעקבות חוות דעתם של פרופ' היס וד"ר קוגל כי אין התאמה, כאמור, בין מרכיבים אלה בגופה ובין פני המערה.

ד"ר בלוך נשאל על-ידי הסניגור כדלקמן:
"... אתה לא התייחסת לשאלה האם צפידת המוות התרחשה במערה, נכון? הנושא הזה לא מופיע בחוות דעתך. האם אני יכול לצאת מתוך הנחה שאתה, כשכתבת את חוות הדעת לא היה לך ספק שצפידת המוות התרחשה במערה, נכון? לא ראית שום דבר יוצא דופן, שום דבר יחודי בצפידת המוות שאותו ציינת בחוות הדעת, נכון?
ת' לא הבנתי את השאלה.
ש' אם היית רואה משהו מיוחד או יוצא דופן בצפידת המוות היית רושם את זה בחוות דעתך?
ת' כן, אני חושב כך. 
ש' העובדה שלא רשמת שום דבר בחוות דעתך האם אני יכול להסיק מתנוחת הגופה שאתה מסיק שצפידת המוות היתה במערה?
ת' אני לא פסלתי אני אגיד לך את כל הענין, אני לא התייחסתי לשאלה הזו אבל קראתי את הדו"ח. אני אגיד לך, לכן התחלתי לחשוב גם אני כי בטח הייתי כותב על זה תכף בחוות הדעת ומתייחס לזה אבל לא עלה לי הרעיון הזה ולא התייחסתי" (עמ' 3196-3197 לפרוטוקול).

הארכנו בציטוט משום שנראה לנו, כי האמור בקטע זה משקף את תמצית עדותו של ד"ר בלוך בנושא זה, או לפחות את רוּחָה של העדות והמוטיב המרכזי בה.

עו"ד פלדמן ייחס חשיבות רבה לכך, שד"ר בלוך היה הפתולוג שבדק את הגופה במערה, שעל כן יש לו יתרון על פני כל אחד מהפתולוגים האחרים שהעידו בפנינו: היס, קוגל ופאונדר, משום שהוא ניזון לא רק מתמונות וממצאים שנקבעו על ידי פתולוג אחר, אלא ממראה עיניים ובדיקה עצמית.

אין כל ספק, כי יש יתרון ניכר, בולט ואפילו מכריע, לפתולוג שראה דברים במו עיניו ובדק במו ידיו, ואינו ניזון ממראה עיניהם של אחרים.
הפסיקה אומרת זאת, ההיגיון הפשוט וניסיון החיים אף הם מחייבים זאת.

עם זאת, ד"ר בלוך לא התרשם בזמנו מכך שקיים "משהו מיוחד או יוצא דופן בצפידת המוות".

אלא שבהתייחס לנתונים הרלוונטיים, אין כל קושי להבין מדוע לא התרשם מכך בזמנו, שעל כן גם קשה לייחס לכך חשיבות מכרעת, וכפי שנראה בהמשך, אין לו, במקרה זה, יתרון על הפתולוגים האחרים, בנושא צפידת המוות.

הנתון שמשך את תשומת לבו של פרופ' היס, ושימש נדבך בקביעתו כי צפידת המוות איננה תואמת את פני המערה, הינו העובדה, שרגל שמאל עומדת כביכול באוויר (ראה לענין זה, למשל, תמונה מס' 15 בת/1).

כפי שיובהר להלן בהרחבה, במבט כללי, רגלי המנוח נראות כנשענות על קיר המערה, שעל כן העובדה שהרגל נמצאת באוויר ואיננה מונחת על הקרקע, אולי, בפני עצמה, איננה מושכת תשומת לב מיוחדת.

כפי שאמר ד"ר בלוך על עצמו, הוא "לא העלה בדעתו את הנושא הזה" ולכן לא התייחס לכך. 

בדיעבד, היום, עדותו של ד"ר בלוך בפנינו בנושא זה איננה עדות מקורית המסתמכת על מה שראה בזמנו, אלא על פרשנותו את התמונות כפי שהוא רואה אותן, בזמן מתן העדות.
 
החלק "המקורי" בעדותו של ד"ר בלוך, הינו אמירתו שהוא סבור שלו היה מבחין בזמנו בדבר מה מוזר בצפידת המוות היה רושם זאת, או מעיר על כך.

לרוע המזל, הרעיון לבדוק את הצפידה וכתמי המוות בהתייחס לפני המערה "פשוט לא עלה לו", ועל כן האמירה שצוטטה לעיל, היא בגדר הערכה כללית בלבד. מעבר לכך: מסקנותיו של ד"ר בלוך היום, אינן נחרצות ואינן חד משמעיות, וניכר היה בעליל, כי גם הוא עצמו אינו משוכנע בכך שהגופה נצפדה במערה.

בסיכומיו ציטט עו"ד פלדמן את דבריו, בעמ' 3204. 

כיוון שהדברים חשובים נביא אותם להלן. 

ד"ר בלוך נשאל על-ידי בית המשפט:
"ש' בתמונה מס' 15 הרגל לא נראית כאילו היא באוויר?
ת' גם אני הסתכלתי על זה. השאלה הזו לא נשאלה אבל אני אענה עליה ... הרגל השמאלית שעליה מדובר היתה שכובה ונגעה בעקב והיא גם נגעה בקיר, כך שהיא לא היתה באוויר. היא היתה במין  כיפוף וכשמצלמים מתקבל כאילו היא מורמת באוויר וזה אותו דבר כמו בספר של שפיץ בו הילד היה מול הקיר ..." (עמ' 3204).

נעצור כאן את הציטוט כדי להעיר, כי מאופן התשובה, האופייני גם לכל שאר תשובותיו של ד"ר בלוך בנושא זה, ניתן להבין היטב שאין מדובר בזיכרון מקורי, אלא בפרשנות עכשווית לתמונות שבהן התבונן ד"ר בלוך, כמו שאר הפתולוגים שהעידו בפנינו.

עו"ד פלדמן שם את הדגש על המשך תשובתו של ד"ר בלוך  בנושא זה, כדלקמן:
"לכן השאלה היא אם הגופה ללא כל צפידה היתה יכולה לקבל את המצב הזה של רגל כפופה כשהיא נשענת רק בקיר ולא נשענת על הקרקע. אני חושב שזה אפשרי ולכן היא בצורה כזאת. היא באוויר ללא ספק לא יכולה להיות ואין כל ספק שבאוויר אחרי המוות בזמן שהיא נמצאת במצב של התרופפות הגופה תכף אחרי המוות, היא בשום אופן לא יכולה להיות. אני חושב שזה יכול להיות אם הרגל כן היתה לחוצה אל הקיר ואולי הכיפוף הזה תוצאה מזה שלא היה מקום לרגל להתיישר. הניחו אותה במצב כזה שלרגליים לא היה מקום להתיישר כתוצאה מהתנוחה שהניחו אותה היא נשארה כפופה בברך ובאגן. האם היא יכולה להיות במצב כזה, זאת אומרת, בלי צפידה ולהיות כפופה ונתמכת רק בקיר, אני חושב שכן. אבל האם זה באלף אחוז, אני חושב שכן כי היא לא בכלל ישרה היא כפופה גם לצד ימין וזה כתוצאה מתנוחת כל הגופה. אבל שתי רגליים כפופות וזה תוצאה מזה שהיא הונחה כך על הקיר. הרי את הגופה כך או כך הביאו למערה ואם זו גופה אז הניחו אותה קרוב לקיר כשכפות הרגליים היו בקיר ולא היה להם מקום להתיישר ולכן היו כפופות, אולי זה לא נכון." (עמ' 3205-3204 לפרוטוקול).

אנו רואים לנכון לציין כי בציטוט הנ"ל, כפי שהובא על-ידי הסניגור בסיכומיו (עמ' 125 לסיכומים), הושמטה המילה "אבל" שנמצאת לפני המילים "האם זה באלף אחוז", כך שמתקבל הרושם כאילו ד"ר בלוך אישר כי הוא חושב שמסקנתו היא אכן ברמת הוודאות של "אלף אחוז". 

בפועל, כפי שעולה מהקשר הדברים, נותרה השאלה: "אבל האם זה באלף אחוז?" כשאלה שמסתיימת ללא תשובה של ממש. המשך המשפט במילים "אני חושב שכן", הוא חזרה למשפט שנאמר קודם ונפסק באמצע. דהיינו: תשובתו של ד"ר בלוך היא ברמה של מחשבה או השערה.

אם קיים עוד ספק בכך, הרי הוא מוסר בסוף הציטוט, במשפט שלא הובא בסיכומי הסניגור (עמ' 125 הנ"ל), כאשר ד"ר בלוך מסיים את דבריו במילים "אולי זה לא נכון".

הסניגור המשיך ושאל את ד"ר בלוך:
"ש' לך יש סיבה להניח שזה לא נכון?
ת' אני חשבתי שזה ככה כמו שאני אומר אבל יש דעות שונות".

הנימה השולטת בדברים היא חוסר ביטחון, והנכונות להסכים גם עם השקפה אחרת: "אני חושב, ... אולי הכיפוף הזה הוא תוצאה מזה שלא ... אולי זה לא נכון ... יש דעות שונות".

ניתן לסכם את דעתו של ד"ר בלוך (בנושא צפידת המוות) כך: 
הוא סבור כי ייתכן והגופה נצפדה במערה, שכן צורת כיפוף הרגליים באופן כללי מתיישבת עם העובדה שהן נשענות על הקיר, ועל כן יש להן נקודת תמיכה. קיומה של נקודת תמיכה מסביר הכיצד ייתכן שרגל שמאל, הנראית כמרחפת באוויר, לא צנחה אל הקרקע, בהנחה שלא הובאה למערה כאשר היתה כבר צפודה במצב זה.
הוא איננו יכול לשלול את האפשרות, כי הגופה הובאה כאשר היא צפודה.

הסניגור הרחיב את הדיבור בנושא זה, שלא יתכן שקיימים "עולמות מקבילים", כאשר כיפוף הרגליים תואם את המקום בו נצפדה הגופה ובאורח פלא גם את פני המערה. 

בלשונו של עו"ד פלדמן:
"עולמות מקבילים הזהים זה לזה על כל פרטיהם, להוציא שוני כזה או אחר, הם נושא חביב על סופרי מדע בדיוני ... אך עד שלא יוכחו תאוריות מדעיות אלה וכל עוד חיים אנו מחוץ לספר מדע בדיוני הרי שהאפשרות שקיים מקום שהוא זהה לחלוטין לפני שטח המערה ואשר בו נצפדה הגופה וממנו הועברה אליה מבלי שנשברה הצפידה, היא פנטזיה שאיננה מעוררת אפילו צל צלו של ספק סביר" (עמ' 124 לסיכומים).

מקובל עלינו, כי צירוף מקרים ככלל הוא מצב נדיר, אנו מסכימים גם עם הטענה, כי אין סבירות בכך שפני השטח במקום בו נצפדה הגופה (בהנחה שלא נצפדה במערה) זהים לחלוטין לפני השטח במערה. 

אולם בפועל, הליכה של צעד אחד נוסף מצביעה על כך, כי לא בהכרח זהו המצב שצריך להתקיים כדי שצפידת המוות תתקבע במקום אחר, ועדיין תיראה, לכאורה, כתואמת את פני המערה. 

די בכך שבאותו מקום אחר, שנצפדה בו הגופה, היתה אבן או נקודת משען כלשהיא, שעליה נשענה רגל שמאל שגרמה לה להתקבע במצב שבו היא נראית בתמונות. 

המערה שבה הונחה הגופה איננה מערה גדולה. גובהה המירבי הוא מטר וחצי, וגודלה 8X4 מטר בערך.

במערה שני פתחים, קטן וגדול, כאשר הגופה הונחה מול הפתח  הקטן וסמוך לקיר המערה.
בהנחה, שהגופה היתה צפודה כאשר רגליה מקופלות בתנוחה הנראית בתמונות והיא הונחה ליד הקיר, כך שהרגלים נוגעות בקיר, הרי התמונה הכללית היא שהכיפוף נתמך על-ידי קיר המערה, והקיר מסביר את קיומו.

לפיכך, מה שנראה לכאורה כצירוף מקרים בלתי סביר הוא למעשה אפשרות סבירה ביותר. אין מדובר בעולמות מקבילים ולא במדע בדיוני אלא בנתונים פשוטים יחסית. 

לו היה ד"ר בלוך מתייחס בזמנו לסוגיה ובוחן אותה לעומקה וקובע חד משמעית, אז, כי הצפידה תואמת את פני המערה יתכן שהיה מקום לקבל את חוות דעתו.

אולם, כאשר המוטיב המרכזי בעדותו הוא, שהסוגיה לא נבחנה על ידו, והוא שב ואומר כי תתכנה גם דעות אחרות – הרי לא ניתן לקרוא מתוך דבריו אותה ודאות משכנעת השמורה למי שראה את הגופה בשטח, שלקיומה טוענת הסניגוריה.

חוות דעתו של ד"ר בלוך בנושא כתמי המוות
9.	ד"ר בלוך כתב בזמנו, כי מצא כתמי מוות בחלקי גוף אחוריים יותר מצד שמאל, "... כתמי מוות בחלק גוף אחוריים, יותר מצד שמאל, כשהם חסרים במקומות הבולטים של הגב והעכוז, שהיו לחוצים אל הקרקע. כתמי מוות יותר בולטים גם בשטח האחורי חיצוני של ירך ימין ואחורי פנימי של ירך שמאל, כך בכל השטח האחורי חיצוני של גף עליון ימין. כתמי מוות חזקים בפנים יותר מימין" (ת/96, עמ' 2).

כללית אישר ד"ר בלוך בחקירתו הנגדית לעו"ד פלדמן, כי הוא לא מצא דבר שנתן לו לחשוב שכתמי המוות נוצרו במקום אחר (עמ' 3203).

הקביעה היא, כאמור, כללית מאוד, דהיינו, כי בחלקים שנגעו בקרקע אכן לא היו כתמי מוות ובחלקים שלא נגעו בקרקע היו כתמי מוות. אין בחוות הדעת שום ממצא פרטני יותר, המנסה, למשל, להשוות בין העדרו של כתם מוות בנקודה מסוימת, לבין קיומה של אבן, ענף או קימור בקרקע המסביר את העדרו.

ד"ר בלוך נשאל בנושא זה, על-ידי הסניגור, כדלקמן:
"ש' ימין זה הצד שפונה אל הקרקע, הצד הנמוך, נכון? ואתה לא רושם שלא מצאת כתם מוות, אחרת היית מציין זאת. לא מצאת כתם מוות בנקודה שבה חלק מהפנים, הלחי, נגע בקרקע?
ת' אני לא כתבתי את זה, בחלק הצמוד לקרקע לא צריך להיות כתם מוות.
ש' אם היית מוצא שם כתם מוות בעיניך המנוסות, היית מבין שיש בעיה, והכתם לא נוצר בתנוחה הנוכחית של הגופה?
ת' קשה לי להגיד עכשיו מה הייתי חושב, אבל אני אומר שכל כתם קטנטן לא רושמים סתם, רושמים דברים שבהם אתה צריך להשתמש" (עמ' 3204).

ושוב, נראה שתשובה זו משקפת היטב את אופיה של העדות.

הרעיון לבדוק, בדיקה פרטנית, את התאמתם של כתמי המוות לפני המערה לא עלה על דעתו של ד"ר בלוך בזמנו, כפי שהוא אומר. ועל כן גם לא תעד כתמים, שאולי יכלו לספק היום תשובה טובה יותר, כי "לא רושמים כל כתם קטנטן סתם", ומשום ש"רושמים דברים שבהם אתה צריך להשתמש". מסתבר שאז  הוא לא התכוון להשתמש בנתונים אלה.

תשובותיו של ד"ר בלוך, בנושא זה, הינן איפוא השערה, המבוססת על מראה עיניו, כשם שעשו כל שלושת הפתולוגים האחרים שהעידו. אי אפשר היה שלא לשמוע את ההיסוס, חוסר ההחלטיות, ואפילו חוסר הרצון שבדבריו, אשר נבעו, להערכתנו, אך ורק מכך, שהסוגיה לא נבחנה על ידו בזמן אמת.

רק לצורך ההדגמה, שאכן מדובר בעדות לא החלטית, ולעתים לא מדויקת, יובא הפרט הבא:
ד"ר בלוך נשאל על-ידי עו"ד פלדמן:
"ש' ...החלק הכהה הזה הוא כתם מוות, אני מראה על תמונה 12, על חלק העכוז המורם.
ת' כן.
ש' שזה גם בגלל שאנחנו מדברים במקום נמוך שאליו שוקע הדם זה המקום שבו היית מצפה למצוא כתם מוות בתנוחה כזו של הגופה?
ת' אפשרי בתנוחה הזו שכאן יהיה כתם מוות" (עמ' 3203).

במאמר מוסגר נעיר, כי הכתם הנידון בחילופי הדברים הנ"ל הוא אכן כתם בולט שקשה שלא להבחין בו, ולכאורה, על כן, מדובר בנתון חשוב, שלא בכדי בחר הסניגור להתמקד בו.

אבל, בחקירה חוזרת התברר, כי:
"לכן הסימן הזה (הכוונה לכתם שדובר עליו לעיל – הערה שלנו) תואם באמת לשפך דם כתוצאה מהפעלת כוח, ולא כתוצאה משקיעת הדם. אז אני טעיתי כשאמרתי לעו"ד  פלדמן שזה יכול להיות כתם מוות, גם לפי הצבע אני רואה" (עמ' 3232).
ועל כך ניתן לומר רק – ואידך זיל גמור.

סוף דבר בנקודה זו:
עדותו של ד"ר בלוך אינה יכולה להיחשב כעדות הקובעת מסמרות בשאלת התאמתם של כתמי המוות לפני המערה.

משום שד"ר בלוך לא בחן בזמנו, בזמן אמת, את הסוגיה, משום שלא התמקד בפרטים שאולי יכלו להיות חשובים, משום שטעה בדיעבד בפרשנותו המאוחרת, שלדבריו: "...אני לא יכול להגיד לך שזה בדיוק הנכון, כי היה קר ומקור כל התהליך הזה של כתמי המוות נמשך זמן רב יותר, לכן אני לא יכול להגיד שזה בדיוק כך" (עמ' 3198, בתשובה לשאלות בנושא פרקי הזמן הדרושים להתקבעותם של כתמי המוות וצפידת המוות).

ומשום שכל עדותו בקטע זה היתה הססנית: "אפשרי", "אני חושב", "אני לא בטוח" - לא נראה לנו שניתן להגיע למסקנה על סמך דבריו, כי כתמי המוות אכן מעידים על הצפדות הגופה במערה.

חוות דעתו של ד"ר קוגל
10.	בחרנו להתחיל בעדותו של ד"ר קוגל (ולא פרופ' היס), משום שהוא כתב טיוטה של חוות הדעת (ת/485) הקודמת לחוות הדעת הסופית, המשותפת, ת/486.

כפי שצויין לעיל – ד"ר קוגל היה הראשון שהתייחס לנושא התאמת מצב הגופה, מבחינת כתמי מוות וצפידת מוות, לפני המערה.

חוות דעת זו, ברובה הגדול, אומצה גם בת/486, שהיא חוות הדעת המאוחדת של פרופ' היס וד"ר קוגל.

בסעיף 5ג לת/485, בהתייחס לצפידת המוות, אמר ד"ר קוגל: "אין אני יכול לפסול באופן מוחלט וגורף את האפשרות שמקום המוות הוא מקום מציאת הגופה או שהגופה הועברה לשם לפני שצפידת המוות התפתחה".

לעומת זאת – לענין כתמי המוות אמר ד"ר קוגל: "לא היינו צריכים למצוא כתמי מוות בירכיים, אילו כתמי המוות התקבעו במקום מציאת הגופה".

ובהמשך: "לדעתי המוות ארע שלא במקום מציאת הגופה, אופקי או קרוב לזה, וצפידת המוות וכתמי המוות כבר הספיקו להתפתח ולהתקבע" (סעיף 5ד, הדן במקום המוות, בת/485).
ולסיכום: "לדעתי הגופה הועברה למערה לאחר 12 שעות מהמוות, ויתכן אף לאחר 24 שעות".

לענין צפידת המוות, חל שינוי בעמדתו של ד"ר קוגל בת/486.

בת/486 נאמר בנושא זה: "...קיימת אי התאמה בין תנוחת הגופה לשטח בו היא נמצאה. לפיכך סביר להניח, כי הגופה הועברה למקום בו נמצאה, לאחר התפתחות צפידת המוות".

הן בת/486 והן בפנינו, הסביר ד"ר קוגל את השינוי במסקנתו בנושא התאמת צפידת המוות לפני המערה, בכך, שבשעה שכתב את ת/485 היו בפניו תמונות הגופה, אך לא תמונות של הזירה, אותן קיבלו במכון לאחר מכן.

רק בעקבות דיון עם ב"כ התביעה הועברו גם לוחות התצלומים של הזירה וחומר נוסף. 

החומר הנוסף גרם, כאמור, לשינוי ולקביעה כי גם צפידת המוות ולא רק כתמי המוות, אינם תואמים את פני המערה (ראה ת/486, סעיף 11, בפירוט המסמכים, וכן עמודים 3362 עד 3364 לפרוטוקול הדיון בפנינו).

על-פי השקפתנו, דווקא השינוי, שתועד היטב כפי שהוסבר לעיל (שהרי ת/485 קיימת, ולא "נעלמה" עם עריכתה של ת/486), מקנה אמינות למסקנה הסופית.

המסקנה הסופית לא השתנתה, אלא שבמקום לעמוד על רגל אחת (כתמי המוות) היא עומדת עתה על שתי רגליים – כתמי המוות וצפידת המוות.

ד"ר קוגל – נושא כתמי המוות
11.	המסקנות העיקריות, העולות מחוות הדעת ת/485 ו-ת/486, בנושא כתמי המוות, הן כדלקמן:
קיימים כתמי מוות העולים בקנה אחד עם תנוחת הגופה, כפי שנמצאה במערה, והכוונה לכתמי המוות בחלק העליון של הגופה, הראש, הצוואר ובית החזה.

יש כתמי מוות שאינם עולים בקנה אחד עם תנוחת הגופה, והכוונה בעיקר, אם כי לא רק, לכתם המוות בירך השמאלית, שלא אמור היה להימצא בה, משום שהירך היתה מורמת ולפיכך גבוהה יותר, וכתמי המוות נוצרים, כזכור, עקב שקיעת הדם למקומות הנמוכים בגוף.

קיימים גם כתמי מוות במקומות שלכאורה לא היו אמורים להימצא בהם, דהיינו, במקומות שבהם הגופה, לפי מצבה במערה, היתה לחוצה לקרקע, כאשר במצב זה – לא אמורים להיווצר כתמי מוות.

לדעת ד"ר קוגל (ופרופ' היס), כתמי המוות (כמו גם צפידת המוות), נוצרו "כשהגופה היתה במנח אופקי או קרוב לזה וצפידת המוות וכתמי המוות הספיקו להתפתח ולהתקבע" (ת/486 סעיף 5ה).

מכאן לדיון מפורט יותר:

באשר לכתמי המוות בחלק העליון של הגוף, הפיסקה המתייחסת לנושא זה, בת/486, מנוסחת כדלקמן:
"לפיכך לא היינו צריכים למצוא כתמי מוות בירך השמאלית אילו כתמי המוות התקבעו במקום מציאת הגופה.
כתמי המוות היו צריכים להופיע בחלק העליון של הגופה, היינו בראש, הצוואר ובית החזה הואיל ופלג הגופה העליון היה נמוך מן הגפיים התחתונים" (סעיף 5ד לת/486).

עו"ד פלדמן הטיח בד"ר קוגל (כמו גם בפרופ' היס), כי מקריאת הפיסקה הנ"ל עולה, כי בשעת כתיבת חוות הדעת הם סברו בטעות כי לא היו כתמי מוות בפלג הגופה העליון ובכך יש ביטוי לחוסר ההתאמה בין פני המערה למצב הגופה.

לדעת עו"ד פלדמן מדובר בשכחה מכוונת של כתמי המוות התואמים את פני המערה בפיסקה המוקדשת למסקנות, ובמילים אחרות, ניסיון להתעלם מנתונים שאינם עולים בקנה אחד עם המסקנה, כי הכתמים נוצרו במערה.

הסניגוריה מפנה בהקשר זה גם לתרשומות שנערכו בזמנו על-ידי הפרקליטות, בעת ששוחחו עם ד"ר קוגל ובמהלך השיחה, על-פי הנטען, לא היתה התייחסות לכתמים בפלג העליון של הגוף.
איננו סבורים שיש ממש בטיעון זה.

אין מחלוקת, כי בחוות הדעת ת/486, בפיסקה שהוקדשה לפירוט הנתונים, הוזכרו ופורטו כתמי המוות בפלג העליון של הגופה (ראה עמ' 3 לת/486 פיסקה 3ד).

אפילו נצא מנקודת הנחה, כי בכתיבת סעיף 5ד הנ"ל "נשכח" נתון זה על-ידי שני כותבי חוות הדעת, ודאי שלא ניתן לייחס ניסיון מכוון להתעלם מנתונים שכביכול אינם נוחים לכותבים, שהרי יהיה זה לא הגיוני - להניח, כי הם סברו שקוראי חוות הדעת, לרבות הסניגורים ובית המשפט, יקראו רק את פרק המסקנות, ולא את האמור בחוות הדעת במלואה.

לפיכך, כאשר אומר ד"ר קוגל, כי יתכן ובסעיף 5ד הנ"ל חסרות המילים "אך ורק" (עמ' 3375 לפרוטוקול) לפני המילים: "בחלק העליון של הגופה" – יש בכך היגיון, ומכל מקום לא ניתן להגיע למסקנה שמדובר בעיוות מכוון של חוות הדעת. 
בודאי לא ניתן להגיע למסקנה כי ד"ר קוגל שיקר או אפילו טעה, כאשר אמר: "בזמן שכתבנו את חוות הדעת היינו מודעים היטב לפיזור כתמי המוות על הגופה" (עמ' 3821 לפרוטוקול).

12.	כאמור – הנתון הבולט, "ספינת הדגל", כפי שהוגדר על-ידי ד"ר קוגל, הוא כתם המוות בירך שמאל, אשר מוזכר בת/96, חוות הדעת של ד"ר בלוך, שהיא, כזכור, הבסיס לכל חוות הדעת המאוחרות יותר.
בלשונו של ד"ר קוגל:
"...מכיוון שהרגל הזאת כפי שנראה היטב בתמונה 11 בת/1, הרגל הזאת היא מוגבהת, לכאורה, מן הירך, כתמי המוות היו צריכים להתנקז אל עבר העכוז, שגם הוא מוגבה ומן העכוז אולי היו צריכים להתנקז גם אל עבר הגב, אבל כאן הירך הזו שהיא הכי גבוהה בכל הגוף, הברך בעצם, אבל אם השליש התחתון של הירך, בא נאמר השליש המרוחק של הירך הוא הכי גבוה בכל הגוף, אנחנו מסתכלים על זה שזה החלק הכי גבוה בגוף, ודוקא שם יש לנו כתמי מוות והגופה בשיפוע" (עמ' 3665).

ובהמשך (לאחר חקירה ממושכת ופרטנית):
"ש' ...למעשה ספינת הדגל של כתמי המוות שלך עכשיו היא העכוז השמאלי?
ת' לא. ספינת הדגל שלי, של כתמי המוות של הגופה, לא שלי, היא עדיין הירך השמאלית שאני חושב שלא צריכים להיות שם כתמי מוות" (עמ' 5-3674).

אין מחלוקת על כך שירך שמאל אכן גבוהה יותר, שהרי הרגל מקופלת, כפי שנראה בבירור בתמונה 11 בת/1 שאליה הפנה ד"ר קוגל, כמו גם בתמונות נוספות.

ההתמודדות של ההגנה עם נתון זה היתה, על-ידי העלאת האפשרות, שמא כאשר דיבר ד"ר בלוך על כתמי מוות יותר בולטים גם בשטח האחורי חיצוני של ירך ימין ואחורי פנימי של ירך שמאל (ההדגשה אינה במקור) (סעיף 2 עמ' 2 לחוות הדעת ת/96), כוונתו היתה לכתם מוות באזור המפשעה:
"ש' אם כתם המוות נמצא באזור המפשעה הוא לא חריג, נכון? הוא לא סותר את תנוחת הגופה.
ת' כן, אבל אני מניח שאם זה היה באזור המפשעה הוא היה אומר במפשעה. היות שהוא טרח מלפניו לציין כתמי המוות בצד האחורי הפנימי של הירך השמאלית, הווה אומר הם נמצאים בצד האחורי הפנימי. למה להגיד שהם במפשעה?
ש' אני לא יודע הלוואי וידעתי". (עמ' 6-3665).
הדברים מדברים בעד עצמם.

החקירה בעמודים הבאים סובבת שוב ושוב סביב ציר זה, בניסיון לקרב את הכתם למפשעה, שאז יש סבירות בהימצאו משום שמדובר בחלק נמוך (אם כי אפילו נתון זה לא מוחלט, בשל התנוחה הספציפית של הגופה).

בסופו של דבר, אחרי חקירה ההופכת להיות ויכוח, אומר ד"ר קוגל: 
"...אני מסכים היות שעו"ד פלדמן צמצם את האפשרויות, הוא אמר אם זה רק נקודה קטנה ליד המפשעה, אז בתנאים אלה בהחלט לא הייתי קובע בצורה חד משמעית, אם אני רוצה להיות הוגן. אבל אני אומר ההיפך, אם זה באמת בכל הירך השמאלית, או בחלק ניכר מן הירך השמאלית זה לא מתאים לתנוחה של הגופה במערה" (עמ' 7-3676).

כפי שנאמר לעיל – אין כל סיבה להניח שכוונתו של ד"ר בלוך היתה לכתם ליד המפשעה, שהרי ברור, שד"ר בלוך, כפתולוג ותיק ומנוסה, ידע להבחין ולתאר נכונה את חלקי הגוף השונים. ראיה לכך היא שבענין אחר התייחס מפורשות למפשעה, בסעיף 11 לת/96: "בשתי צידי המפשעות צלקות אלכסוניות...".

זאת ועוד: ד"ר בלוך עצמו לא נשאל על-ידי הסניגור אם יתכן שכאשר השתמש בביטוי "אחורי פנימי" של הירך, התכוון בעצם למפשעה. הימנעות זו – אומרת דרשני.

ועל כורחך אתה שואל: כיצד ניתן לאנוס את הכתוב שצוטט לעיל, כך שיפורש, כאילו התכוון ד"ר בלוך לכתם ליד המפשעה, כאשר בהקשר אחר, כאשר רצה ד"ר בלוך לתאר ממצא על-יד המפשעה – כתב זאת במפורש?

קביעה, כי כתם מוות נמצא במקום שאינו אמור להימצא בו על-פי התנאים של פני המערה, היא בפני עצמה, מהווה ראיה לכך שכתמי המוות לא התקבעו במערה.

כדי להגיע לממצא שלילי, כי כתמי המוות לא תואמים את המצב בשטח, די בנתון אחד שאינו מתיישב, ואפילו יהיו מספר נתונים אחרים שכן מתיישבים עם פני המערה.

אין מדובר ביתרון מספרי של הנתונים המתיישבים לעומת הנתונים הלא מתיישבים, אלא בנתון בודד שיכול להפוך את הקערה על פיה בנושא זה.

בפועל, הצביע ד"ר קוגל גם על נתונים נוספים אשר אינם מתיישבים עם פני המערה, או לפחות מעוררים סימני שאלה, כגון: העדר כתמי מוות בעכוז הימני והשמאלי, בחלקים שאינם צמודים לקרקע. אין מקום להתעכב על כך, משום, שכאמור, "ספינת הדגל" על-פי ד"ר קוגל, היא כתם המוות בירך השמאלית.

ד"ר קוגל – צפידת המוות
13.	בחוות הדעת ת/486 כותבים פרופ' היס וד"ר קוגל: "צפידת המוות נראית כמעט מתאימה לפני השטח במערה (למעט חוסר התאמה במנח הגף התחתון השמאלי) אולם זירת המוות קרוב לודאי לא היתה משופעת אלא אופקית".

על נושא זה של מנח הגף השמאלי, התנהלו בפנינו דיונים ארוכים, עד אשר, כפי שנאמר כבר לעיל, דומה היה כי זהו הנושא העיקרי בתיק.

שמענו בנושא זה, לא רק את עדותם של כל אחד מארבעת הפתולוגים שהעידו בפנינו, אלא גם את עדותו של מר פלד מיכאלי – המתמחה בתנועה (בעל תואר ראשון במתמטיקה ותואר שני בפיסיולוגיה של המאמץ), אשר ערך סימולציות בנושא תנוחת הגופה – בניסיון להראות, כי התנוחה שבה נצפדה הגופה היא תנוחה טבעית בהתייחס לפני המערה.
שמענו בנושא זה גם את עדותו של מר נחום אדן, לענין מגע בין כפות רגלי המנוח לקיר המערה. 

לעדותם של פלד מיכאלי ואדן נשוב בהמשך, ובשלב זה – נתמקד בעדותו של ד"ר קוגל.

ד"ר קוגל היה איתן בדעתו, כי הרגליים של המנוח היו כפופות כאשר הגופה הונחה במערה:
"...אני לא מתיימר לקבוע איך היתה הגופה לפני שהיא הועברה למערה מכיוון שאני נזהר מאינטרפטציה מוגזמת של הממצאים. אני רק יודע שהרגלים שלה היו כפופות לפני שהיא עברה למערה, זה מה שאני יודע..." (עמ' 3683).
עוד אמר ד"ר קוגל, כי כף רגל ימין "איננה בדיוק שעונה על הקיר, תסתכל, העקב הימני נמצא לגמרי באוויר ואולי יש איזה מגע בין החלק הצידי של כף הרגל הימנית באזור הזרת" (עמ' 3687).

לדעתו: "אילו הגופה, צפידת המוות היתה מתפתחת כשהגופה היתה במערה, והרי אנחנו יודעים שמיד אחרי המוות יש רפיון של כל השרירים. הווה אומר גם כף הרגל היתה ברפיון ואז כולה היתה נחה על קיר המערה ... הווה אומר שהגופה כבר היתה בתנוחה מסוימת, אחרת, מדוע שכף הרגל ברפיון היא לא נשמטת". (עמ' 3688).

ד"ר קוגל נחקר שעות אין ספור, עומת עם התנוחות השונות שבוצעו על-ידי פלד מיכאלי, נתבקש לחקות בעצמו (באולם) או כתחליף, לבצע חיקויים של תנוחת הגופה, בין אם הוא עצמו ובין אם רופא אחר במכון.

בעקבות הניסויים, חל שינוי אחד בדעתו של ד"ר קוגל, ובעוד אשר קודם לכן סבר כי רגל שמאל, הנראית בעליל כשהיא מכופפת וכאילו תלויה באוויר (ראה עמ' 15 בת/1), תיפול על רגל ימין באופן שלא יהיה רווח כלל בין שתי הברכיים, הנה ניסויי התנוחה השונים שערך לבקשתו של עו"ד פלדמן, הבהירו לו כי אכן המרווח בין הברכיים לא ייסגר לחלוטין, אולם לדעתו, לא יהיה מירווח הדומה למירווח הנראה בתמונה 15.

כיוון שההדגמות והניסיונות לחקות את תנוחתה המדויקת של הגופה, נעשו באולם על-ידי פלד מיכאלי, במהלך עדותו של ד"ר קוגל, והיוו על כן חלק בלתי מבוטל ממנה, יש אולי מקום לבטא במספר מילים את הרושם הכללי מן ההדגמות הנ"ל:

הניסיון לחקות את תנוחתה המדויקת של הגופה באולם בפנינו, באופן שהרגל  תישאר במצבה זה לאורך זמן מה, לא נראה לנו מוצלח, כאשר נעשה על-ידי פלד מיכאלי, שגמישותו – היא חלק ממקצועו ואינה מוטלת בספק.

זאת, כאשר מדובר באדם חי, המפעיל את שריריו במשך מספר דקות (ואפילו מדובר במצב של רפיון שרירים).
לכל הדעות נדרש פרק זמן ארוך יותר ממספר דקות עד שגופה נצפדת, והצפידה תנציח את מצבה.

ניתן להתרשם מחילופי הדברים בנושא זה בין בית המשפט לבין הסניגור:
"השופט המר: מר פלדמן, אני שואל את עצמי האם מר פלד יוכל לבוא לפה באחד הדיונים משעה 08:30 עד 11:00 כי הוא כל כמה שנים (הכוונה כנראה לשניות – הערה שלנו) משנה תנוחה.
עו"ד פלדמן: כי הוא לא מת, הוא אדם חי לכן הוא לא יכול להישאר באותה תנוחה...
השופט המר: ולמה הוא משנה את התנוחה שלו?
עו"ד פלדמן: לא נוח לו בגב, לא נוח לו בעכוז, אני יודע מה לא נוח לו?" (עמ' 7-3806).

על-פי בדיקתו של ד"ר קוגל בזמן מעשה, לא היה רפיון מלא של שריריו של פלד מיכאלי בעת ההדגמה, כאשר לא יכולה להיות מחלוקת על כך, שרפיון מוחלט נדרש כדי שניתן יהיה להשוות בין אדם חי ונושם, לבין מצבה של הגופה לאחר המוות.

כל הבסיס להדגמות של פלד מיכאלי נעוץ בהסכמתו החלקית של ד"ר קוגל, כי רפיון השרירים שלאחר המוות "בערך דומה" למצב של אדם הנמצא ברפיון שרירים מלא, וכי "רפיון של שינה פחות או יותר דומה לרפיון של אדם שנפטר" (עמ' 3783).

אין צורך לומר, כי למילים "בערך דומה", או "פחות או יותר דומה", יש משמעות בהקשר זה, שהרי  הדעת נותנת, כי לאדם חי ונושם יש טונוס מסוים בשרירים, והזהות בין מי שמרפה שריריו על-פי פקודה ממוחו, אפילו בהנחה שהוא מסוגל לרפות את שריריו באופן מלא, בעודו מחזיק רגל מורמת, לבין מי שמוחו ושריריו שוב אינם קיימים – לעולם לא תהא מוחלטת.

מכל מקום: הדגמותיו של פלד מיכאלי לא יכולות להיחשב כמדוייקות, לא מבחינת הרפיון ולא מבחינת מנח הגופה.

כך למשל, ורק לצורך הדגמה: העקב של רגל ימין אצל מר מיכאלי צנח מיד, ולא נשאר במצב המופיע בתמונה. הרפיון כאמור לא היה מלא, לא היה דמיון בפער בין שתי הברכיים, ולא ניתנה תשובה של ממש מדוע הברכיים במצב של רפיון מוחלט אינן מתקרבות אפילו זו לזו.

לאחר ויכוחים ארוכים ומייגעים בין הסניגור לבין ד"ר קוגל, אמר ד"ר קוגל כי לשיטתו, התנוחה לא יכולה היתה להתקבע במערה, משום שצריך היה לקרות אחד משני דברים: או שברך שמאל תרד אל ברך ימין, או שהעקב ירד לרצפה.

הדו-שיח הבא, בין הסניגור לד"ר קוגל, הוא רק הדגמה, בזעיר אנפין, לאופי החקירה:
"ש' אני אומר לך שהברך הזו לעולם לא תרד אל הברך השניה...
ת' אני אמרתי לך או, אז לכן או, מה שחייב להיות או שהגוף יזוז כולו, אתה מפריד את זה לחלקים.
ש' תנסה להוריד את הברך.
ת' אתה תתן לי בבקשה לגמור על השאלה, אתה לוחץ עלי בכל מיני תעשה ככה תעשה ככה, ואתה מנסה לגרור אותי לדברים שאין להם שום בסיס.
ש' אני מבקש ממך לנסות להוריד את הברך...
ת' אז אני אענה לך על השאלה קודם כל. אני יכול להוריד את הברך כאשר התנוחה שלו תהיה תנוחה טבעית. התנוחה של הגופה במערה אינה תנוחה טבעית. במקרה הזה שהברך נמצאת באוויר והעקב אי אפשר להוריד את זה אם אין רפיון בשרירים". (עמ' 3795).

המשתמע מן האמור לעיל הוא, כי כאשר יש רפיון בשרירים כי אז ניתן להוריד את הברך, כפי שאומר ד"ר קוגל במקום אחר:
"אני אומר שכאשר יש רפיון מלא של השרירים אז בהחלט יש אפשרות שהברך תגע בשניה" (עמ' 3811).

תיגע – ולא רק תרד לכיוון הברך השניה.

בהמשך, מתבקש ד"ר קוגל "לסדר" את רגלו של פלד מיכאלי כך שתתאים לתנוחה המתאימה וכאשר הוא מגיע לכך, נאמר לו על-ידי עו"ד פלדמן: "תעזוב את הרגל, עכשיו תנסה לעזוב את הרגל".
ותשובתו של ד"ר קוגל: "הוא שינה לבד, אין לו כוח להחזיק את זה. אני שם את הרגל ככה ומר פלד מיד מוריד את הרגל בצורה הזאת" (עמ' 3796).

איננו רואים טעם בהבאת ציטוטים נוספים מהחקירה, הממחישים את העובדה שההדגמות – לא יצרו כל תפנית, לא על-פי השקפתו של ד"ר קוגל, ובדיעבד גם לא על-פי השקפתנו.
באשר לעדותו של ד"ר קוגל: השורה התחתונה היא, שד"ר קוגל נשאר, כאמור, בעמדתו (בכפוף להסתייגות בדבר אי סגירתן המוחלטת של הברכיים), ולפיה "הרגל לדעתי באוויר, היא לא נשענת בחוזקה על קיר המערה" (עמ' 3805); "...לא יכול להיות שהרגל תישאר באוויר או שיהיה לה נקודת משען כל כך מינימלית עם כזה מרווח גדול בין הברכיים" (עמ' 3808).

ד"ר קוגל התייחס בעדותו גם לתנוחת הקרסול של הרגל הימנית, כאשר לדעתו, "הקרסול הימני חלקו הגדול יותר נמצא באוויר, ואילו הגופה היתה רפויה כאשר היו דוחפים אותה לשם, חלקו הגדול צריך היה פשוט להימרח על הקיר ולהתאים את עצמו למשטח הקיר של המערה" (עמ' 3716).

גם בנושא זה – לא חל שינוי בעמדתו, לאורך החקירה.

בסופו של דבר, לדעתו של קוגל: "...אני אומר לך שהגופה ההיא היתה גופה אחת, לא רגל באוויר וכף רגל זה ... כאשר כף הרגל או העקב באוויר והרגל במרחק מסוים מהרגל השניה, זו תנוחה שלא תיווצר..." (עמ' 3802).

לא שוכנענו שעדותו של ד"ר פאונדר, אליה נתייחס בהמשך, מאיינת מכל וכל את הקביעות הללו של ד"ר קוגל.

עדותו של פרופ' היס –  כתמי מוות וצפידת מוות
14.	השתלשלות העניינים שהביאה לכניסתו של פרופ' היס לתמונה כבר הוזכרה  לעיל (בסימן הדן בתחנת הביניים), ואין מקום לחזור על הדברים.

חוות הדעת עליה חתום פרופ' היס היא ת/486. לחוות דעת זו התייחסנו, ברובה הגדול אגב דיון בעדותו של ד"ר קוגל, שהרי מדובר בחוות דעת משותפת לשניהם.

יתרה מזו, ת/486 היא חזרה על ת/485 שנכתבה על-ידי  ד"ר קוגל, בשינויים מסויימים, במיוחד השינוי לענין אי התאמתה של תנוחת הגופה לפני המערה, בסעיף 5.ג, בעמ' 25 לת/486, שאליו התייחסנו כבר בעדותו של ד"ר קוגל.

כאמור, פרופ' היס היה זה שעמד לראשונה על כך, שצפידת המוות איננה תואמת את פני המערה, וזאת במיוחד בהתייחס למנח הרגל השמאלית.

בסיכומיו שפך הסניגור, עו"ד פלדמן, אש וגופרית על העד, בנושא זה, כמו גם בשאר הנושאים עליהם העיד פרופ' היס.

אם לסכם את ההאשמות שהטיח הסניגור בפרופ' היס, הרי שחוות הדעת, כמו גם העדות, לוקות בשטחיות, בהתעלמות מפרטים מסויימים, בטעויות רבות ובחוסר יושר בדיעבד, כאשר פרופ' היס אינו מוכן להודות בטעויותיו וממשיך לדבוק במסקנות, שנשענו על אותן עובדות מוטעות, גם כאשר מציגים בפניו "שחור על גבי לבן" את הטעויות. 

לדוגמא מפנה עו"ד פלדמן לכך, כי בת/486, בפרק שהוקדש לסריקת ממצאיו של ד"ר בלוך, נכתב בסעיף 3.ג: "הרגליים היו כפופות במפרקי הירך והברך בזווית °90 בערך ופונות ימינה כך שהרגל השמאלית שכובה על הרגל הימנית". על יסוד זה, בפרק המסקנות, בסעיף 5.ב, נכתב גם כן, כי: "רגל שמאל שכובה על רגל ימין" (ראה עמ' 138 לסיכומים).

בפועל, כך לטענת הסניגור, ד"ר בלוך מעולם לא כתב: "כי ראה את רגל שמאל שעונה על רגל ימין, הוא כתב את אשר רואים בתמונות, דהיינו, שעונה במקצת. ואכן התמונות מראות מגע בין הרגליים באזור כפות הרגליים" (שם, שם).

לדעת עו"ד פלדמן, משום שפרופ' היס התעלם מן המילים המדויקות של ד"ר בלוך, "קפץ"  בראותו את התמונות, והבחין בכך, כאילו: "רגל שמאל אינה שכובה על רגל ימין אלא מרחפת היא באוויר מעליה" (שם, שם).

נאמר בענין זה כך: המילה "במקצת" אכן איננה מופיעה, לא בסעיף 3.ג לת/486, ולא בסעיף 5.ב.

אנו מסכימים לחלוטין, כי יש לדייק, ולצטט במדוייק מתוך חוות הדעת. אין שום ספק, כי פרופ' היס טעה כאשר לא ציטט את המילה "במקצת", כפי שהוא עצמו הסכים (ראה עמ' 3320 לפרוטוקול בפנינו).

יחד עם זאת נציין, שד"ר בלוך לא דיבר על "רגל שעונה" או "שעונה במקצת" (כפי שמצטט הסניגור), אלא על כך ש"רגל שמאל שכובה במקצת על רגל ימין".

מכל מקום, ספק בעינינו, אם אכן ניתן לקרוא במילה "במקצת", מה שרוצה עו"ד פלדמן לקרוא בה, דהיינו, כי כוונתו של ד"ר בלוך במילה זו היתה לבטא את המגע בין כפות הרגליים.

הציטטה המדויקת מדבריו של ד"ר בלוך הינה: "...כך שרגל שמאל שכובה במקצת על רגל ימין. כפות הרגליים נשענות בקיר המערה" (ת/96, עמ' 1).

הנה כי כן, לכפות הרגליים התייחסות נפרדת וספציפית, ולפיכך המילה "במקצת" המתייחסת אל הרגליים אינה יכולה להתייחס לכפות הרגליים.

לא זו אף זו, ד"ר בלוך ציין, כאמור, כי "רגל שמאל שכובה במקצת על רגל ימין" (שם, שם). בפועל, בכפות הרגליים המצב הוא הפוך: רגל ימין שכובה במקצת על רגל שמאל. לפיכך, לא יתכן כי ד"ר בלוך התכוון במילה "במקצת" אל כפות הרגליים.

בתשובה לשאלותיו של עו"ד פלדמן, אמר פרופ' היס: 
"הדבר הבסיסי שלפי התמונות אם כבר אז כף הרגל הימנית שכובה על השמאלית ולא ההיפך" (עמ' 3321 לפרוטוקול בפנינו).

פרופ' היס גם אומר, באותו הקשר, כי העובדה שכף רגל ימין היא השעונה על רגל שמאל יוצרת סתירה כפולה בהתייחס לפני המערה, שהרי, לכאורה, אם נשענת רגל ימין על רגל שמאל, היה עליה "להפיל" את רגל שמאל ארצה, כשבפועל, אין מחלוקת על כך, שרגל שמאל עומדת ולא שכובה.

כדי לסכם נקודה זו: הגם שהסכמנו, כאמור, כי היה על פרופ' היס לדייק בציטוט, הרי מסקנותיו של עו"ד פלדמן, בנושא זה, אין להן על מה להישען.

גם הטעויות הנוספות, כביכול, אליהן מפנה עו"ד פלדמן, אין בהן ממש.

כך למשל, בגדר טעות נוספת, מפנה עו"ד פלדמן לכך כי בחוות הדעת ת/486, לא נכתבו המילים "כפות הרגליים נשענות על קיר המערה" למרות שהדבר מופיע בת/96.
הסניגור מסכים, כי בפרק הממצאים, בת/486, צוינה עובדה זו, והטענה מתייחסת אך ורק לפרק המסקנות.

עדיין, לדעת עו"ד פלדמן: "מדובר בהשמטה המעוררת דאגה רבה ... שמחת הניצחון של פרופ' היס כשסבר לראות בתמונה את מה שלא ראה ד"ר בלוך במערה, הובילה אותו מיד למסקנה כי הרגל נמצאת בלא תמיכה, מרחפת באוויר בשל צפידת המוות" (עמ' 139 לסיכומי הסניגוריה).

אין לנו אלא לחזור על מה שאמרנו לעיל.

בוודאי שלא ניתן לדבר על השמטה מכוונת, כשהדברים נאמרו בפרק העובדות והממצאים.

לא ברור לנו כיצד סבור עו"ד פלדמן שהמסקנה הושפעה מאי-הזכרת המילים "כפות הרגליים נשענות על קיר המערה", שהרי עם עובדה זו מתמודדת חוות הדעת, והמסקנות מבוססות על הממצאים; ומכל מקום, כפי שציינו לעיל, דווקא התייחסות מדוייקת למנח כפות הרגליים, ולעובדה שכף רגל ימין היא זו הנשענת על כף רגל שמאל, היתה מחזקת את מסקנתם של פרופ' היס וד"ר קוגל, ולא גורעת ממנה.

נאמר יותר מכך, הקביעה של ד"ר בלוך, כי "כפות הרגליים נשענות בקיר המערה", ממחישה במידה רבה את שנאמר כבר, בדבר אופיה של חוות הדעת של ד"ר בלוך בנושא זה.

ד"ר בלוך, בעליל, איננו מתייחס למה שנראה בתמונה בבירור, היינו, כי כף רגל ימין נשענת על כף רגל שמאל, זאת גם בהנחה כאילו כף רגל שמאל נשענת במלואה על קיר המערה (שאף על ענין זה קיימת מחלוקת בין הצדדים). יש בכך כדי להמחיש שוב, כי ד"ר בלוך לא התמקד בענין התנוחה המדויקת של כפות הרגליים.  אחרת, חזקה עליו שהיה מציין את המצב הנכון של כפות הרגליים, כפי שניתן לראות בתמונה.

כפי שניתן לראות בתמונות (ראה ת/493 או ת/494, שתיהן הגדלה של תמונה מס' 12 מלוח התמונות). במבט כללי, אכן רגל שמאל נראית שכובה על רגל ימין, ולכך התכוון ד"ר בלוך בשעתו.

תצלומים מס' 10 ו-11 בלוח ת/1, המדגימים את הרווח באזור הברכיים ובאזור השוקיים, מבהירים כי לא ניתן להתייחס לרגל שמאל כשכובה על רגל ימין, שהרי מדובר בפער בולט וניכר ביותר בין שתי הרגליים.

לדעתו של פרופ' היס, לא ניתן גם לקבוע על סמך התמונות, אם כף רגל שמאל נשענת במלואה על קיר המערה, ואולם, אפילו מנקודת הנחה, כי כף רגל שמאל אכן נשענת על קיר המערה, לא ייתכן, לדעתו, כי הרגל תצפד בצורה בה נצפדה רגלו של המנוח, כשהיא מורמת מעל הגף התחתון האחר. אפילו אם יש כיפוף, הנובע ממכשול כלשהו (לענייננו, קיר המערה), הברך עצמה, מכוח הכבידה, היתה נופלת שמאלה או ימינה, במיוחד כך כשהאגן כולו, במקרה הנוכחי, נוטה כלפי ימין, ולכאורה הדבר מחייב נפילת הברך השמאלית לכיוון ימין.

ובהתייחס לנתון, שעליו להשקפתנו לא יכולה להיות מחלוקת, כי כף רגל ימין היא הנשענת במקצת על כף רגל שמאל, הרי שמצב זה צריך להוסיף משקל ולהביא לכיפופה של רגל שמאל, בשום אופן לא להותירה במצב בו נותרה בפועל.

סוף דבר בנושא עדותו של פרופ' היס – תוך שאנו יוצאים מנקודת ההנחה, כי כף רגל שמאל אכן שעונה על קיר המערה (הגם שפרופ' היס, כאמור, סבור שלא זה המצב, או, כי לפחות לא ניתן לקבוע זאת בוודאות), דעתנו היא, כי יש ממש בקביעתו כי רגל שמאל נצפדה במצב שאיננו עולה בקנה אחד עם מצבה במערה. 

נראה לנו גם, כי יש ממש בקביעה, שממצאיו של ד"ר בלוך אינם יכולים להוות משקל נגד לכך, משום שד"ר בלוך, כפי שנאמר לעיל, התייחס באופן כללי ושטחי בלבד לסוגיית הישענות כפות הרגליים על קיר המערה ולא התמקד בכך.

על פני הדברים, בהנחה שהגופה הובאה למערה כשהיא עדיין רפויה, לא צפודה, אין לכאורה סיבה מדוע העכוז השמאלי, כמו גם מחצית העכוז הימני, אינם נמצאים במלואם על פני הקרקע, אפילו ובהתחשב בקיומו של הקיר המונע את פרישתן המלאה של הרגליים.

לדעת ההגנה, הסבר אפשרי לכך הוא, שהגופה גולגלה למערה, לא הונחה בה, ואז התגלגלה באקראי ונעצרה היכן שנעצרה.

זו אכן התיאוריה שהציג פרופ' פאונדר, המומחה מטעם ההגנה. לעדותו של עד זה נתייחס בהמשך. נאמר כבר בשלב זה, כי על פי השקפתנו אין היגיון בכך שהגופה גולגלה לתוך המערה בלי שנושאיה ייכנסו לתוכה ויניחו אותה. 

לעדויותיהם של נחום ארן ופלד מיכאלי, המהוות אף הן חלק מסוגיית הצפידה, נתייחס גם כן בהמשך.

 
סימן ד' – חוות הדעת ועדויות המומחים מטעם ההגנה

עדותו של פרופ' פאונדר – מספר הערות כלליות
15.	פרופ' פאונדר מכהן במחלקה לרפואה פורנזית באוניברסיטת דנדי שבסקוטלנד, והוא הובא, כאמור, כעד הגנה. חוות דעתו היא נ/147.

החומר שעמד לרשותו היה אותו חומר שהועמד גם לרשות הפתולוגים הנוספים שהעידו מטעם התביעה.

חוות דעתו של פרופ' פאונדר התייחסה אך ורק לסוגיית מועד העברת הגופה למערה, קרי צפידת המוות וכתמי המוות.

בסיכומיה טענה התביעה, כי עדותו של עד זה התאפיינה ביהירות ובהתחמקות ממתן תשובות ישירות וענייניות לשאלות שלא היו נוחות לו.

קשה לומר, כי הביקורת משוללת יסוד. בחלק לא מבוטל מן העדות, הרושם היה כי זלזול בשוֹאֵל ומלל רב, מחליף תשובה ישירה, עניינית וברורה.

בחוות הדעת נ/147 הוקדשו לא מעט סעיפים למסקנות שאינן תוצאה של ידע בפתולוגיה דווקא, אלא של היגיון ובחינה עובדתית (בהבדל ממקצועית), של חוות הדעת האחרות בתיק, נושאים שבהם אין למעשה לפרופ' פאונדר, כפתולוג, יתרון. 

בכך הכוונה, למשל, להתייחסות החוזרת לשאלת מעמדה של חוות הדעת של ד"ר בלוך, לכך שהוא לא מצא בזמנו סימנים המצביעים על חוסר התאמה בין כתמי המוות וצפידת המוות לפני המערה, והמסקנות המתחייבות מכך (ראה למשל סעיפים 15 ו-20 לנ/147).
או, למשל, לחלוקת "ציונים" לד"ר קוגל והיס, שלא שמו לב לממצאיו של ד"ר בלוך באשר "לכתמי המוות שבראש ובפנים ולהוכחות המצולמות התומכות בה" (סעיף 32), ודוגמאות נוספות.

אנו מייחסים חשיבות, מסוימת לפחות, לכך שהעד לא טרח לברר נתוני האקלים בארץ, בתאריך הרלוונטי.

אותו פרק מן האנציקלופדיה למדעים פורנזיים שצוטט לעיל (בתחילתה של פיסקה 6 לעיל) ואשר בו נאמר, כי שני הנתונים החשובים ביותר המכתיבים את קצב צפידת המוות, הם טמפרטורת הסביבה ומידת פעילות השרירים של הקורבן לפני מותו – נכתב על-ידי פרופ' פאונדר עצמו.

כמי שכתב דברים אלה, ניתן היה לצפות כי יברר את מירב הנתונים בנושא האקלים בארץ ומזג האוויר בתאריך ובמקום הרלוונטיים (אזור המערה ומועד מציאת הגופה). למרבית הפלא, העיד העד כי היידע שלו בנושא זה מסתכם בכך שהיה בישראל בעבר, ויש לו איזשהו מושג מעורפל על מזג האוויר בישראל (עמ' 5216).
יש לכך משמעות – ולו מוגבלת – לענין משקלה של חוות הדעת.

פרופ' פאונדר – כתמי המוות
16.	לענין כתמי המוות: בחוות הדעת כותב פרופ' פאונדר, כי תזוזה מלאה של כתמי המוות הראשוניים המופיעים בגופה, יכולה להתרחש רק אם הגופה הועברה למקום אחר, תוך שש שעות מזמן המוות.
בשלב מאוחר יותר, העברת הגופה תביא ליצירת סדרה נוספת של כתמי מוות משניים. הכתמים המקוריים – לא ייעלמו לחלוטין, אבל כתמים משניים יופיעו במקומות ההולמים את מיקומה החדש של הגופה.
הזמן המאוחר ביותר להופעת כתמי המוות המשניים, הוא 24 שעות מרגע המוות (סעיף 13         לנ/147).

במהלך החקירה הנגדית הפנה התובע את העד לספרו של דִימיו, פתולוגיה פורנזית (ת/541), שם נאמר שהטווח הוא בין 24 ל-36 שעות (להתקבעות הכתמים המשניים).
פרופ' פאונדר הסתייג מן הספר הנ"ל באומרו שהספר הוא "מקור משני" (עמ' 5238).     

לא ירדנו לסוף דעתו של פרופ' פאונדר בביטוי "מקור משני" לגבי הספר. 

מכל מקום, הוצגה בפני העד גם ספרות פתולוגית נוספת, המדברת על כך שכתמי המוות המשניים יכולים להתקבע בתחום של עד 3 ימים.

העד הרחיב את הדיבור, כמעט היינו אומרים הסתבך, על טכניקות בדיקה שונות של כתמי המוות, בדיקה במלקחיים לעומת הזזת הגופה. בסופו של דבר, הסכים כי כאשר אמר שהגבול הוא 24 שעות, הרי היתה זו "דרך נוחה לעגל את הזמן" והוא אינו יכול לשלול את האפשרות כי כתמי המוות המשניים, יווצרו גם לאחר 26 שעות, למשל (עמ' 5247).

במאמר מוסגר נעיר, כי גם הפתולוגים מטעם התביעה העידו, כי כתמי מוות משניים יכולים להיווצר גם לאחר 24 שעות (ראה עדות ד"ר קוגל). 

הקביעה, כי כתמי מוות משניים יכולים להיווצר גם אחרי 26 שעות ולפי המקורות גם 36 שעות, היא קביעה משמעותית במיוחד, בהתייחס לסוגיות שעל הפרק לפנינו.
הפירוש המעשי של קביעה זו הינו, שלא ניתן לקבוע ממצאים על סמך העובדה שכתם מוות מסוים מתאים לפני הקרקע במערה, באשר לקיומה של תחנת ביניים.

כדי להבהיר: כזכור, טענת התביעה היא, כי הגופה הועברה למערה כ-26-24 שעות לאחר המוות.
בהנחה שגם לאחר פרק זמן זה עדיין נוצרים כתמי מוות – אין כל רבותא שכתם מוות תואם את מקום מציאת הגופה, שהרי בהחלט יתכן שמדובר בכתם משני, שנוצר במקום החדש אליו הגיעה הגופה, אפילו לאחר 26-24 שעות. 
משמעות תהיה לכתם מוות שאינו תואם את פני המערה, שהרי אז תתעורר השאלה מה גרם להיווצרותו והיכן נוצר.

נאמר עוד בהקשר זה, כי מקובלת עלינו גם טענת התביעה, לפיה לא ניתן היום לנסות לקשר בין אבנים או עצמים כלשהם במערה לבין העדרם של כתמי מוות, על-פי תמונות הגופה, לאחר שד"ר בלוך הפך אותה כדי לבודקה (ראה תמונות 1, 2 בת/11).

ד"ר פאונדר טען, בין היתר, כי ניתן לשחזר דמיונית, את מצבה של הגופה לפני הפיכתה, על סמך התמונה המנציחה את הפיכתה, ועל-פי זאת קבע כי סלע מסוים, למשל, מתאים לאזור של חיוורון (העדר כתם מוות בגופה). במילים אחרות, העובדה שהגופה היתה לחוצה בנקודה זו אל אותו סלע, מנעה את היווצרותו של כתם המוות (עמ' 3-5252).

כפי שאמרנו, בהתייחסנו לעדותו של ד"ר בלוך: היתה יכולה להיות לכך חשיבות, לו היה ד"ר בלוך עורך את ההשוואה – חיוורון מול אבן, כתם מוות מול פני המערה וכיוצא בכך.
משלא עשה זאת – לא ניתן לתקן את המעוות בנקודה זו, שכן, די בהזזה קלה של הגופה, בעת הפיכתה, הזזה שהיא כמעט מתחייבת מפעולת ההפיכה, במיוחד כך כאשר ההופך את הגופה אינו נותן דעתו במיוחד לסוגיה זו.

באשר ל"ספינת הדגל" בעדותו של קוגל בנושא כתמי המוות, קרי, כתם המוות בירך השמאלית:  למעשה, בחוות הדעת של פרופ' פאונדר – אין התייחסות של ממש לכך.
עצם קיומו של כתם המוות אכן מוזכר – אולם, בעיקר על דרך אזכור הממצא בחוות דעתו של ד"ר בלוך.

בסעיף 31 נאמר, כי ניתן היה לצפות לקיומם של כתמי מוות בירכיים, במקומות שצויינו על-ידי ד"ר בלוך.

בבית המשפט אמר העד, כי הוא מאשר "באופן מוחלט, ללא הסתייגות" (עמ' 5295), את התאמתם של כתמי המוות בירכיים, לפני המערה.

העד נשאל: "...איך אתה מסביר את העובדה שלמרות שהאגן נמוך מהירך השמאלי, עדיין נמצאים כתמי מוות בחלק הפנימי אחורי של הירך השמאלית?".
בתשובה הסביר העד: "הדם שמתרכז כדי ליצור כתם מוות נמצא בעורקים קטנים מאד, בכלי דם קטנים מתחת לעור, זה מובן מאליו, מאד. כדי שהדם יזרום לאחר המוות מהרגל כולה אל תוך הבטן, יהיה צורך בכל הדם בכלי דם הקטנים, למצוא את דרכו לכלי הדם הגדולים שהולכים וגדלים, דבר זה אינו קורה..." (עמ' 5259).

ההסבר שצוטט לעיל – אין בו תשובה מדוע זרם הדם מהמקום הגבוה בגוף למקום הנמוך, ואכן העד נשאל שוב, על-ידי התובע, מה מנע מהדם לזרום מהמקום הגבוה למקום הנמוך.

על כך באה התשובה: "נדמה לי שאולי אתה האדם היחיד שלא הבנת" (שם). רק משהסתבר לעד, כי גם בית המשפט לא הבין את התשובה, הסביר שוב את דבריו, והשורה התחתונה היא, כי לדברי העד, אותה זרימה של הדם למקומות הנמוכים, מופרדת מאיבר לאיבר ואין זרימה מאיבר לאיבר (עמ' 5260).

לא ניתן לצטט את כל חילופי השאלות (חלקן של בית המשפט) והתשובות, שהתנהלו בעקבות השמעת תיזה זו (שהושמעה לראשונה במהלך הדיון, למרות שפרופ' פאונדר היה הפתולוג האחרון שהעיד).

נאמר רק, כי התשובות שקיבלנו היו מפותלות למדי ולא משכנעות.

העד התבקש לצטט מקור כלשהו להפרדה בין איבר לאיבר בזרימת הדם, ותשובתו היתה, כי "זה ידוע מאז המאה ה-17 כאשר זה התגלה ע"י רופאים אנגלים" (עמ' 5276), וכן כי: "...מה שאתה מציע לי כל כך מגוחך זה בעצם כמו רפואת אליל" (עמ' 5277).

העד נשאל שוב על-ידי בית המשפט:
"ש. ...אני חוזר כאילו על השאלה של התובע, אם הדם נשאר בכלי הדם הקטנים, ממה נגרמו כתמי המוות?
ת. כתמי המוות היא העובדה שאנחנו רואים את הדם בכלי הדם. זה דומה לתופעה השכיחה שעוצרים את הדם ביד והיד נהיית אדומה" (עמ' 5277).

התובע המשיך ודרש מהעד הפניה לאסמכתא כלשהי, ובסופו של דבר, לאחר חילופי דברים, לעתים קנטרניים, אמר העד: "יש לך את דעתי, דעת מומחה, מה שאני אומר עולה בקנה אחד עם כל מה שידוע בספרות מאז שאנחנו יודעים את תורת מחזור הדם" (עמ' 5279).

אסמכתא – לא הוצגה, והתשובות, לרבות ההשוואה ליד המאדימה - לא ענו על השאלה.

לא ניתן שלא לתמוה: אם אכן התשובה היא כל כך פשוטה וכבר במאה ה-17 התגלה שאין זרימה של דם מאיבר לאיבר, מדוע התנהל כל אותו ויכוח ארוך בין ההגנה לבין ד"ר קוגל, בניסיון "להזיז" את כתם המוות בירך השמאלית קרוב ככל האפשר למפשעה, כדי "שיסתדר" עם מנח הרגל השמאלית הגבוהה משאר חלקי הגוף?

סוף דבר בנקודה זו:
איננו סבורים, כי עדותו של פרופ' פאונדר סיפקה מענה של ממש לקיומו של כתם המוות בירך השמאלית.
אין בכך כדי לומר שעל סמך כתם זה בלבד, ניתן לקבוע חד משמעית, כי הגופה הובאה למערה לאחר שכתמי המוות התקבעו במקום אחר.
אולם יש בכך, בהחלט, כדי ליצור סימן שאלה, אם אכן התקבעו כתמי המוות במערה.

פרופ' פאונדר – צפידת המוות
17.	בחוות הדעת נ/147 אומר פרופ' פאונדר, כי אינו מסכים עם דעתם של פרופ' היס וד"ר קוגל, לפיה יש אי התאמה בין מצב הגופה לבין המקום בו נמצאה.

לדעתו: המצב של שתי הרגליים נובע מכך, שהן נשענות על קיר המערה, כפי שנקבע בחוות דעתו של ד"ר בלוך, ומשום שאין להן די מקום להתיישר.

באשר לרגל השמאלית אומר פרופ' פאונדר, כי היא אינה יכולה להסתובב או להתקרב יותר לרגל הימנית, משום שיכולת התנועה של מפרק הירך השמאלי מוגבל ולא יאפשר זאת.

כתוצאה מכך, המנח המורם של רגל שמאל, הוא למעשה המצב הטבעי והרפוי של הרגל בהתחשב הן בגבולות המערה והן במגבלות התנועה של מפרק הירך (סעיף 21 לחוות הדעת).

תנוחת שאר האיברים – הראש, הזרועות, הרגל הימנית והחזה, עולה בקנה אחד עם מה שניתן לצפות, בהנחה שצפידת המוות התרחשה במערה.

בחקירתו הנגדית נשאל פרופ' פאונדר ארוכות, לענין מגבלת התנועה של מפרק הירך השמאלית אשר מנעה, לדבריו, התקרבות הברך השמאלית לברך הימנית והותירה אותה, כביכול, מרחפת באוויר, כפי שהדבר נראה בתמונה ת/1.

הסברו של פרופ' פאונדר היה כדלקמן:
"…אין רופא שיסתור את העובדה שתנועה חיצונית יש לה יותר חופש תנועה מאשר תנועה פנימה, וזה מסביר את תנוחת רגליו של דני כץ והסיבה מדוע רגל שמאל נראית כאילו שהיא תלויה באוויר".
העד נשאל:
"ש. באיזו מידה היא חופשית יותר מאשר פנימה.
ת. היא חופשית כפי שהשרטוטים מדגימים, 60÷ לעומת °30." (עמ' 5322).

בישיבה הבאה, ביום 16.5.01, אישר העד כי המומחיות שלו אינה כוללת ידע בנושא תנועת המפרקים, ו"אם אתם רוצים לחלוק על טקסט האנטומיה (שבו מדובר על תנועת מפרקים – הבהרה שלנו) עליכם לשאול או לחקור מומחה לאנטומיה. בסופו של דבר, דעתי מבוססת על נסיוני".

העד עומת עם מקור ספרותי אחר, ת/544, הכולל טבלאות מדידה שלפיהן אין כמעט הבדל בין יכולת הרוטציה הפנימית והחיצונית של רגל, ותשובתו היתה כי "זה אינו משנה את הנסיון שלי ... מספרים האלה אינם מציינים שהתנועה פנימה תאפשר לרגל שמאל להדביק את רגל ימין" (עמ' 5357).

התובע הבהיר לעד, כי הכוונה אינה דווקא להדבקת רגל לרגל, אלא גם לפער בין הברכיים, כפי שהוא נראה בתמונות, ובפי העד לא היתה תשובה של ממש.

העד הפנה למקור ספרותי שהוגש על ידו וצורף לחוות הדעת המשלימה, נ/147ב. 

עיינו במקור הנ"ל: ( HUMAN MOVEMENT& ANATOMY), ונראה לנו, כי צודקת התביעה בטענתה, כי אין במקור הנ"ל אישור לטענתו של פרופ' פאונדר, בדבר היחס בין טווח התנועה של הרגל החיצונית לרגל הפנימית. 

בסופה של חקירה מייגעת, על פני עמודים רבים, אישר העד כי קיימת חשיבות גם להרמת העכוז (כזכור, אין מחלוקת כי פלח העכוז השמאלי מורם מהקרקע, וגם הימני אינו מונח במלואו על הקרקע).

בסופו של דבר אישר העד, כי אם אדם שוכב בתנוחה של המנוח, ובתוספת של הרמת העכוז, הברכיים יגעו זו בזו (עמ' 5335).

העד נשאל אם יוכל להעריך על-פי התמונות, באיזו זווית נמצאת הברך הימנית כדי שניתן יהיה להתייחס לזווית המגבילה את התנועתיות, ותשובתו היתה, כי "אני לא הייתי רוצה לעשות את זה משום שאנחנו נסתבך פה בים של מספרים ופרטים קטנטנים כאשר העיקרון ברור"  (עמ' 5335).

עוד מסתבר, כי יש חשיבות גם לשרירים. 
כאשר מדובר בגופה, השרירים מגיעים לאורכם המקסימלי, משום הרפיון המוחלט, בעוד שאצל אדם חי תמיד קיים מתח מסוים (טונוס), ולפיכך המדידות של °60-°30 שנעשו אצל אנשים חיים, לא בהכרח נכונות.

סוף דבר בנושא מנח הרגל השמאלית:
איננו סבורים כי מסקנתו של העד, לפיה נתקבע מצב הרגל במערה, כתוצאה ממגבלות התנועה הפנימית מול תנועה חיצונית, וכתוצאה מהמגע בין רגלי המנוח לקיר המערה, מבוססת דיה. זאת, משום שחקירתו של פרופ' פאונדר הבהירה כי כמעט כל אחד מהנדבכים שהכתיבו אותה, אינו נקי מספקות. 

אין מקום, על כן, להעדיף את חוות דעתו של פרופ' פאונדר, בשאלה זו, על פני חוות דעתם של פרופ' היס וד"ר קוגל.

18.	נושא אחר שתפס נפח לא מבוטל בחקירתו של פרופ' פאונדר היה התייחסות לתנוחתו של פלח העכוז השמאלי.

כפי שכבר צוין לעיל – לא היתה מחלוקת על עצם העובדה שהעכוז השמאלי מורם ואינו נוגע בקרקע.
הדבר נראה בבירור בתמונות.

המחלוקת נסבה סביב השאלה מדוע לא מונח העכוז השמאלי על קרקע המערה, כאשר מטבע הדברים, בגופה, מכוח הכבידה, צריך היה העכוז להמשך אל קרקע המערה.

תשובתו של פרופ' פאונדר היתה, כי תנוחת העכוז היא פונקציה של הדרך בה הגיעה הגופה למערה. העכוז לא התרומם – אלא לא הגיע לפני הקרקע.

כדי להבהיר: דעתו של פרופ' פאונדר, כפי שמצאה ביטוי הן בחוות דעתו הכתובה והן בעדותו בפנינו, היא שהגופה גולגלה למערה דרך הפתח הקטן, כאשר הראש כלפי מטה עם הפנים לקרקע.

מי שגילגל את הגופה למערה קיפל את רגליה והגופה התגלגלה במצב זה פנימה, הרגליים נתקעו במדף שבקיר המערה, וכך ארע שלא צנחו לקרקע, והגופה התקבעה במקום.

בחוות דעתו נ/147 כותב פרופ' פאונדר בנושא זה, כך:
In addition the body had been manoeuvred through the small entry to the cave " "rolled down the slope towards its resting-place. and then slid or

בעדותו בפנינו אמר: 
"אני אומר שזאת הפרשנות שלי, אבל אפשר לראות הוכחות שהגופה התגלגלה בתוך המערה.
... זאת הכוונה שלי, שהיא התגלגלה לתנוחה שבה נמצאה. לא בכוחות עצמה ... אני מתכוון במיוחד שאף אחד לא הרים את הגופה, נכנס עם הגופה לתוך המערה והניח אותה" (עמ' 5282).
העד נשאל על-ידי בית המשפט, אם תנוחת הגופה אינה תואמת הגיונית לכך, שאנשים "לוקחים גופה מחזיקים אותה בידיים ואז הידיים נשארות בצורה הזו ואחר כך מניחים אותה ... האיש שמחזיק את הידיים נכנס איתה קודם ואחריו האיש שמחזיק את הרגליים ולכן הידיים נפרסות לאחור".
ועל כך משיב העד: 
"כן, אין שום פגם בתיאוריה הזו אם בוחנים רק את האספקט הספציפי הזה של הראיות. אם מסתכלים על התמונה השלמה יותר קל  להבין עם גופה רפויה לחלוטין להכניס אותה עם הראש ראשון לתוך המערה ועם דחיפה שהגופה נדחפה כך שהיא התגלגלה בשיפוע עם הידיים מתנופפות והרגלים נתפסות בקיר של המערה" (עמ' 5284).

בהמשך עומת העד והסכים עם העובדה שהפתח הקטן של המערה, שדרכו הוכנסה הגופה, לדעתו, קטן יותר מאורך הגופה כפי שניתן לראות בעליל מהתמונות.

עדיין, לדעתו: 
"לא היתה סיבה כלל להיכנס לתוך המערה, הגופה יכלה להגיע לתנוחה הזאת בלי שאיש יכנס לתוך המערה ... הדרך הקלה ביותר להכניס את הגופה לתוך המערה, זה להכניס את הראש קודם עם הפנים למטה, אז להרים את הרגליים לכופף אותם ולהכניס אותם דרך פתח המערה. לגלגל אותם דרך פתח המערה" (עמ' 5286).

כשנשאל העד שוב מדוע תיאוריה זו עדיפה על האפשרות שהרוצחים, יהיו אשר יהיו, הביאו את הגופה והניחו אותה במערה, הפנה לשני נימוקים:
א) על הפנים יש לכלוך, אדמה, ממצא המתיישב לדעתו עם הטענה כי הגופה הוכנסה כשראשה כלפי המערה והפנים כלפי מטה;
ב) השכל הישר: אם המערה כל כך גדולה ואתה מסתיר את הגופה בתוך המערה, מדוע להניח את הגופה מול הפתח (עמ' 5287).

העד אישר, כי הנחתו מבוססת על כך, שהגלגול היה מצד ימין לצד שמאל, מן הפתח הקטן.

ועל כך נשאל: איך הגופה נעצרה כאשר הנטיה שלה לכיוון ימין?
תשובתו של פרופ' פאונדר, אחרי חילופי דברים ארוכים, היתה כי החלק העליון של הגופה היה על האדמה ואילו הרגליים נתפסו בקיר המערה, ועל כן החלק התחתון של הגופה לא יכול היה להסתובב הלאה.

כיוון שכך, נשאל העד אם ידוע לו מה מידת הכוח שהרגליים מפעילות כלפי קיר המערה.
ותשובתו: 
"אני יכול לומר שהרגלים נשענות על קיר המערה בגלל שד"ר בלוך אמר זאת, וניתן לראות את זה בצילום. ומגע זה הספיק על מנת לעצור את המשך גלגול הרגליים.
ש. באיזה תמונה אתה רואה את זה?
ת. ...רגל שמאל במלואה לא נמצאת על האדמה, אבל כף רגל שמאל נמצאת במגע עם קיר המערה ואולי נתפסה על מדף קטן על הקיר של המערה, בליטה" (עמ' 5292).

הארכנו בציטוט תשובותיו של פרופ' פאונדר, כדי להמחיש כי אף אחד מהנדבכים שעליהם נשענת תשובתו אינו מבוסס דיו.

על-פי השקפתנו – אין כל היגיון בכך שהגופה הוכנסה תוך גלגול דרך הפתח הקטן.
אדרבא, כל הסימנים ומלוא ההיגיון, מתיישבים עם האפשרות כי הגופה הוכנסה והונחה במערה על-ידי מי שהביא אותה למערה, ולא גולגלה דרך הפתח הקטן עם הפנים כלפי מטה, כפי שמציע פרופ' פאונדר.

נתחיל מעובדות בסיסיות:
א) אין מחלוקת, כי הרצח לא בוצע במערה, והגופה הונחה במערה במתכוון, כנראה כדי למנוע או לפחות להשהות את גילויה ככל האפשר.
אין המדובר, איפוא, בפעולה ספונטנית בהמשך ישיר לרצח, של דרדור הגופה.
כיוון שהגופה הועברה ממקום אחר, הרי בכל מקרה צריך היה לשאת אותה, שעל כן אין כל סיבה מדוע לא תנשא עד למקום הסופי שבו הונחה.
מה היתרון לרוצחים מכך שהם מגלגלים את הגופה, ולא מכניסים אותה?

ב) אין כל היגיון כי הרוצחים – יהיו אשר יהיו, יתאמצו להכניס את הגופה דרך הפתח הקטן כאשר קיים גם הפתח הגדול.
שני הפתחים נמצאים על אותו שביל, זה ליד זה, אין כל טענה כי הפתח הקטן מוסתר באבן שיצדיק בחירה בו, ולא בפתח הגדול.

הרועה, סלים היבי, אשר גילה את הגופה כאשר נכנס להסתתר במערה מפני הגשם, נכנס דרך הפתח הגדול.

הרוצחים בוודאי היו מעונינים בכניסה מהירה וחלקה ככל האפשר למערה, שהרי שהותם בחוץ, כאשר הגופה בידיהם, חושפת אותם לסכנה.

מדוע יתאמצו במצב דברים זה לדחוק את הגופה דרך הפתח הקטן, ולהתאמץ לגלגל אותה?

ועוד, בתוך המערה נמצאו עקבות נעליים! (ראה תמונה 5 בת/1).
כמובן שעקבות הנעליים אינן מצביעות על כך שהרוצחים, בין אם מדובר בנאשמים ובין אם לאו – הם אלה שהותירו אותם.
אולם: בגדר ראיה נסיבתית בלבד, האם אין בכך כדי לתמוך באפשרות שהרוצחים נכנסו פנימה והניחו את הגופה?

ג) הכנסת הגופה דרך הפתח הקטן אכן מחייבת קיפול הרגליים כפי שאמר גם פרופ' פאונדר, שאחרת לא היו הרגליים עוברות דרך הפתח.
לא צריך דמיון רב כדי להבין במה כרוך הדבר, מבחינת מי שמשליך את הגופה: עליו לעמוד בחוץ, להתעסק בגופה, לתמרן אותה כך שתיכנס פנימה, להסתכן בכך שבתוך המערה יש מכשול כזה או אחר שמונע את כניסתה, וכל זאת כאשר הדרך הפשוטה היא להיכנס פנימה דרך הפתח הגדול.

ד) באשר ללכלוך על הפנים, המתיישב לדעתו של פרופ' פאונדר עם מגע בשלב מסויים בין הפנים לאדמה (דהיינו, כי הגופה הוכנסה כשפניה כלפי מטה): ספק אם ניתן להבחין בלכלוך על פניו של המנוח, בודאי שלא בלכלוך יחודי, שניתן לזיהוי רק עם המערה, כפי שאישר גם פרופ' פאודר.

ד"ר בלוך, שתיאר את ממצאיו בשעת הנתיחה וגם במקום מציאת הגופה באופן מפורט, ותיעד, בין היתר, שני עלים יבשים שמצא תחת האוזן (ראה סעיף 3 בעמ' 2 לת/96), אינו מתאר סימני לכלוך אלה. 

לשם השוואה ניתן להתבונן בתמונות 2, 1 בת/11.
תמונות אלו מתעדות את הגופה לאחר שד"ר בלוך הפך אותה לצורך בדיקתה.
בתמונות אלה אכן ניתן לראות בבירור את החול והלכלוך שדבק בגבו של המנוח ובאחוריו, בחלקים שבאו במגע עם הקרקע (ראה דבריו של פרופ' פאונדר בנושא זה, עמ' 5287).
אין כל דמיון בין מה שניתן לראות בתמונות אלה, למה שניתן לראות על פניו של המנוח.

ה) פרופ' פאונדר נשאל, אם לא צריכים היו להימצא סימני גלגול של הגופה על האדמה, מהפתח ועד למקום שבו נמצאה, סימנים שלא נמצאו, ותשובתו היתה, כי "העובדה שאיש לא הבחין בסימנים כאלה אינה שוללת את ההשערה" (עמ' 8-5287).

בהמשך נשאל פרופ' פאונדר, אם על הגופה לא צריכים היו להיות סימנים שהיא גולגלה.
ועל כך השיב, כי: "לחץ קל או פשוט על הגופה לא בהכרח ישאיר סימנים, ... רק אם הגופה משתפשפת במשטח קשה וקשיח..." (עמ' 5288).

דא עקא – אכן מדובר במשטח קשה שיש בו אבנים וסלעים.

על כך השיב פרופ' פאונדר, כי מן הצילומים ניתן לראות "שרחוק מן הפתח ישנם סלעים או אבנים גדולות, וליד הפתח יש את האדמה הדקיקה הזאת".

לא ברור לנו על מה מבוססת תשובה זו, ולא התרשמנו, כי ניתן לראות את "האדמה הדקיקה" על-יד הפתח, לעומת שטח פנים המערה, המרוחק יותר.
התשובה מאולצת, ואינה משקפת את מה שניתן לראות.

ו) ההשערה של פרופ' פאונדר לא מתקבלת על הדעת ואינה מתיישבת עם הנתונים הטופוגרפיים. אין מחלוקת שרוחב המיפתח של הפתח הקטן של המערה, קטן יותר מאורך גופו של המנוח, ולא ניתן היה לגלגלו דרך פתח זה, כשהגופה מקבילה לפתח.

פרופ' פאונדר טוען, כאמור, שהגופה הוכנסה עם ראשה קדימה: תחילה הראש ובסוף הרגליים, וכך גולגלה מבחוץ פנימה, היינו: בציר אנכי לקו של פתח המערה.

לא ברור לנו כיצד יתכן, איפוא, שהגופה נמצאה שכובה במקביל לפתח המערה.

ז) באשר להישענות הרגלים על קיר המערה:
העד חוזר שוב ושוב בהקשר זה, על כך שד"ר בלוך אמר שהרגליים שעונות על קיר המערה.
אמרנו כבר מה שאמרנו, על אופן התייחסותו של ד"ר בלוך לשאלת נגיעת הרגלים בקיר המערה, ולא נחזור על הדברים.

חשובה יותר תשובתו הבאה של העד, שכבר צוטטה לעיל.

כדי להסביר מדוע רגל שמאל אינה מונחת על האדמה, אומר העד כי "אולי נתפסה (כף הרגל – הבהרה שלנו) במדף קטן על הקיר של המערה, או בליטה".

אלא שאין כל ראיה לקיומם של מדף קטן או בליטה! ואיש לא ביסס טיעון זה.
שעל כן, חזרה התהיה: מדוע (בהנחה שהגופה לא הונחה אלא גולגלה) לא המשיכה להתגלגל?

טול את ההנחה כי הגופה נתקעה במצב שנתקעה, משום שהרגלים נתקעו באותו מדף – ואין לכל התיאוריה על מה להישען (תרתי משמע).
סוף דבר בנקודה זו:
איננו מקבלים את השערתו של פרופ' פאונדר ביחס לדרך הכנסת הגופה למערה .
דרך הכנסת הגופה, מהווה חוליה חשובה, למעשה חוליה בלעדיה אין, לכל חוות דעתו של פרופ' פאונדר, באשר להתאמת מנח הרגל השמאלית והעכוז השמאלי לפני המערה.

תשובותיו של פרופ' פאונדר היו בגדר השערות לא מבוססות.

אפילו הטענה, כי אין היגיון בכך שהגופה תונח ליד הפתח (עמ' 5287), אין בה ממש.

ראשית – ככל שמדובר בהגיונם המשוער של רוצחים המסתירים גופה – אין לפרופ' פאונדר כל יתרון.
שנית – מדובר במערה לא גדולה, הגופה הונחה כמטר וחצי מן הפתח, מדובר בפתח הקטן שלא נכנסים דרכו, וזהו בהחלט מקום הגיוני, בהתחשב בכך שהגופה תוספת מקום רב בהיותה פשוטת איברים.
על רקע זה, כאשר עלי מספר בהודאתו (ת/205) שראה את "פתחי, עאטף וסמיר הכניסו את הילד דרך הפתח הגדול של המערה" – אין סיבה שלא לקבל את דבריו.

חוות דעתו ועדותו של נחום אדן
19.	להשלמת הדיון בראיות שהובאו בפנינו בנושא תנוחתה של גופת המנוח במערה, יש להתייחס עוד לחוות הדעת של פלד מיכאלי שהוזכר כבר, וכן למומחה נחום אדן (להלן: אדן).
השכלתו הרשמית של אדן היא בלימודי גיאולוגיה.
ניסיונו המקצועי כולל שירות במשטרת ישראל כקצין במעבדת סימנים וחומרים, במחלקה לזיהוי פלילי, ומאוחר יותר כמנהל מעבדה זו, בשנים 1982-1976.

חוות הדעת שהגיש לבית המשפט היתה בתחום אפיון וניתוח סימנים וחומרים (נ/142, ראה עמ' 1 סעיף 4).

להלן נתייחס למומחיותו, לחוות הדעת ולממצאיו של העד, אולם עד שאנו עושים זאת, לא ניתן שלא להעיר על נקודת הפתיחה, ממנה יצאה לדרכה חוות דעתו של אדן.

על-פי האמור בחוות הדעת, קיבל העד לרשותו את התצלומים של המנוח (ת/1 תמונות 10-12 ות/494 בהגדלה), ונתבקש לחוות דעתו אם קיימים סימנים כלשהם בצילומים שעל פיהם ניתן לקבוע, "באם רגליו של הנער המופיע בתצלומים נוגעות בקרקע או בדופן הסלעית של המערה או שהן תלויות באוויר" (ראה סעיף 1.1 לנ/142).

כאשר נשאל העד מהם הנתונים שסופקו לו על-ידי ההגנה, הפנה לאמור בפסקה 1.1 הנ"ל, ואמר כי הדברים הללו מייצגים את מה שנתבקש על-ידי ההגנה לבדוק, וכן כי לא קיבל מידע נוסף (ראה עמודים 5017-5014 לפרוטוקול).

גם בתחילת החקירה הנגדית נשאל העד:
"ש' ואתה אמרת שמעבר להצגת השאלה עו"ד פלדמן לא חיבר אותך לשום דבר ולא הציג לך את המשמעויות של התוצאות שאתה תגיע אליהן נכון?
ת' זה נכון. משמעויות הבנתי מיד. לא צריך להציג לי" (עמ' 5057).

דא עקא, הסתבר כי הפניה אליו נעשתה במכתב (ת/539). כיוון שהמכתב קצר נביא אותו בשלמותו:
"רצ"ב התמונות עליהן דיברתי עימך. השאלה היחידה העומדת עתה לדיון בעניין צפידת המוות היא האם כפות הרגליים שסימנתי בעיגול שחור אכן נשענות על הסלע במערה או תלויות באוויר.
על פי השקפתנו הוכחה כי כפות הרגליים נתמכות בסלע ועל כן צפידת המוות התרחשה במערה ולא מחוצה להן עשוייה לתרום באופן ממשי ביותר לזיכוי הנאשמים.
לגירסת ד"ר היס וד"ר קוגל כפות הרגליים תלויות באוויר. בעניין הרווח בין הרגליים כבר הצלחתי להוכיח, בניגוד לחוות דעתם, כי תנוחת שכיבה זו בה שני השכמות מונחות על הרצפה והגו השמאלי מורם ומשקל הגוף נתמך על ידי העכוז השמאלי והשכמות – הרגל השמאלית תיצור את תנועת הכיפוף הזהה לתנוחת הגופה ולעולם לא תרד אל הרגל הימנית.
האם תוכל לעזור?".

המעט שנוכל לומר הוא, כי פניה מעין זו אל עד מומחה מכרסמת במידה ניכרת באמינות ובמשקל חוות הדעת.

מקובל עלינו, כי מומחה המובא על-ידי צד, חזקה שחוות דעתו משרתת את מטרתו של אותו צד (ראה עמ' 129 לסיכומי הסניגוריה).

עדיין, המאפיין את עדות המומחה, הבסיס לעצם התרת השמעתה, נעוץ בהנחה שהמומחה יפעל על-פי מיטב שיפוטו המקצועי, ביושר ובאובייקטיביות.

פניה בנוסח של ת/539 מצביעה על הכוונה של המומחה ומטילה עליו מראש מעין אחריות לחוות דעת מוזמנת, שספק אם תאפשר לו לחוות דעתו על בסיס מקצועי טהור, ואזי איזה ערך יש לחוות הדעת?

לא נתעלם גם מכך שהמומחה לא אמר מיד כאשר נשאל, כי זו היתה הפניה אליו, אלא רק במהלך החקירה הנגדית.

בסיכומיו אומר עו"ד פלדמן בנושא זה: "יתכן שהייתי צריך להציג בפני מר אדן תמונה לבנה ולבקש חוות דעת נקיה מצפיה או הנחיה. גם סניגור מנוסה הרואה לפתע קרן אור בקצה המנהרה החשוכה הזו של פרשת דני כץ הנמשכת מבחינתו למעלה מ-10 שנים עשוי לצאת מגדרו ולנסח את פנייתו למומחה באופן רגשני ויתכן שכך ארע לי" (עמ' 130).

מבחינת ערכה של חוות דעת המומחה – הכרסום בעינו נשאר, האמינות והאובייקטיבית – נפגעה.

20.	באשר למומחיותו של העד: כפי שנאמר לעיל, התחום שבו עסק העד הוא סימנים וחומרים.

מה שנתבקש לעשות במקרה הנוכחי הוא להתבונן בתמונות שהוגדלו ולבצע בדיקה חזותית ומיקרוסקופית באשר למצב כפות הרגליים ביחס לקרקע או למסלע של דופן המערה (ראה סעיף 3.1 לחוות הדעת).

כמו כן ערך העד שחזור שאליו נתייחס להלן.

בסופה של חקירה, הסתבר כי הכשרתו המקצועית, בתחום הקרוב ביותר לתחום חוות הדעת הנוכחית, היא קורס צילום בנושא צילומים מיקרוסקופיים.
בניסיונו במשטרה נקרא אמנם פעמים רבות לבצע בדיקות הקשורות לסימנים שנמצאו בזירה, אולם לא עסק בגופות, שהיה בתחום תפקידו של הפתולוג. הוא גם לא בחן תנוחות של גופות.

במקרה הנוכחי ערך ניתוח של צילום הגופה, מה שמצוי לדעתו, בתחום מומחיותו, אולם גם הוא הסכים, כי אין מדובר בתחום התמחות מיוחד:
"ש' אבל בעיקרון אפשר לומר שכל אדם שמסתכל בתמונות יכול להגיע למסקנות בתחום שאתה ערכת את חוות הדעת?
ת' בממצא הספציפי שהוא נקודת הכובד של חוות הדעת שלי אכן כל אדם יכול להביע דעתו ואני אסביר מדוע ..." (עמ' 5010).

העד ערך, כאמור, בדיקה חזותית ומיקרוסקופית.
בנוסף לכך, ביצע "שחזור מצולם של כפות רגלי אדם בעת שהינן מונחות על גבי משטח סלעי ובעת שהנן תלויות באויר".

מסקנתו הסופית של העד היתה: 
"להערכתי, קצה העקב של רגל שמאל כמופיע בתצלום מס' 1 נוגע במצע הסלעי של בסיס דופן המערה. מגע זה גורם לשינוי בקו המתאר הקמור של קצה העקב הפנימי באופן שהינו משטח את הקמר הטבעי.
שינוי הקמר נובע מלחץ כוח כבידה רגיל בעת שהרקמה הרכה של קצה העקב נמחצת כנגד המצע הסלעי הקשיח עליו היתה מונחת " (עמ' אחרון לחוות הדעת).

איננו סבורים, כי ניתן ליחס משקל רב למסקנתו של העד.

התבוננו בתמונות שצורפו לחוות הדעת, ולא ראינו בהן את מה שאמר העד. לא ראינו מגע בין הרגל ובין 'השלוחה הסלעית' שעליה מדבר העד, ולא שוכנענו בקיומה של אותה שלוחה סלעית (עמ' 5038).

באשר לשחזור: הנתונים בשחזור, לא תאמו לנתוני האמת.
המשחזר היה גבר בן 55, שמשקלו כ-70 ק"ג, שאדן אינו יודע מה מידת הנעליים שלו, וגם הנתונים הטופוגרפיים במקום שבו בוצע השחזור אינם דומים.

באשר לתנוחת השחזור:
כפי שניתן לראות בתמונות 4 ו-5 בנ/142, רגליו של המשחזר ישרות, אפילו מתוחות.
רגליו של המנוח, לכל הדעות, היו כפופות.

עוד מסתבר, כי העד לא ניסה לצלם מאותה זווית צילום שבה צולם המנוח.

שחזור אמור לחקות, במידת האפשר, את נתוני האמת, על מנת לבחון לגביהם את הסוגיה שבמחלוקת.

שחזור שאין בו דמיון לנתוני האמת – אין בו תועלת.

כל אחד מן הנתונים שהוזכרו לעיל – אינו נתון שקשה לחקותו, כך לגבי גילו של המשחזר, משקל גופו, תנוחתו, זווית הצילום והתאורה.

לא ברור לנו, ולא קיבלנו תשובה במהלך עדותו, מדוע הדבר לא נעשה.

במיוחד כך, כאשר העד הסכים כמעט בכל נושא, לאחר חקירה נגדית, כי גם ללא מומחיות, ההיגיון והשכל הישר מחייבים כי לתנוחת הרגל (ישרה או כפופה) יש חשיבות לענין מעיכה אל קיר המערה; וכאשר מדובר על כוח כבידה, הדעת נותנת כי למשקל כף הרגל – משמעות.

במקום תשובה, ציטט עו"ד פלדמן בסיכומיו קטע  ממחזהו של שייקספיר "הסוחר מוונציה", שעניינו הזהות בין היהודים ובין שאר אומות העולם באשר למבנה גופם, תגובותיהם וכיוצא בכך (עמ' 133 לסיכומים).
כבודו של שייקספיר במקומו מונח, אולם ספק בעינינו אם הוא יכול להיות תחליף לשחזור של ממש. "מומחיותו" של שייקספיר כאחד מגדולי המחזאים והמשוררים בכל הזמנים, אינה מוטלת בספק, אך לא כן באשר למומחיותו בתחום הפתולוגיה או הרפואה המשפטית, וכדומה בנושאים המעסיקים אותנו בפרק זה.

במהלך החקירה הנגדית הוצגה אחת התמונות שצילם, ואשר לא צורפה לחוות הדעת (ת/537).  באותה תמונה נראית פחיסות בעקב, ללא מגע עם מצע קשיח.

על-פי האמור בחוות הדעת: "הלחץ המופעל על הרקמות הרכות של קצה העקב ע"י כח הכבידה הטבעי בעת שקצה כף הרגל נשענת על מצע קשיח כדוגמת קרקע סלעית. לחץ זה– גורם לקו המתאר הקמור הטבעי להשתנות ולהתפחס כאשר קו המתאר החדש הנוצר מקביל לאזורים בו נלחץ קצה העקב על גבי המשטח הקשיח אשר עליו הינו מונח" (סעיף 5.1 לחוות הדעת).
התמונה שמראה פחיסות ללא מגע – עומדת בסתירה ברורה למסקנה זו.

העד נשאל על כך ואמר כי התמונה צולמה מיד בסמוך לאחר שהרגל הורמה מהמשטח ועוד לפני שהמעיכה הספיקה להתמלא (עמ' 5041).
התשובה, בלשון המעטה, לא היתה משכנעת. ספק בעינינו אם העד יכול היה לזכור את רגע צילומה, כאשר מדובר בתמונה אחת מתוך תמונות רבות.

עצם קיומה של תמונה זו, מעמיד בסימן שאלה את כל חוות הדעת. 

גם באשר לזווית הצילום, אין ספק בחשיבותה, ולא היתה כל סיבה שלא להתקרב במידת האפשר אל הזווית הנכונה.

העד גם לא שלל את האפשרות כי אכן היתה אבן קטנה בסמוך לכף הרגל השמאלית של המנוח, אשר גרמה להסתרת החלק התחתון של כף הרגל השמאלית, אם כי אפשרות זו, לדעתו, זניחה.

סוף דבר בנקודה זו:
איננו סבורים כי חוות דעתו של אדן מוכיחה כי מדובר בשינוי בקמר העקב השמאלי של המנוח, שמקורו "בלחץ המופעל על הרקמות הרכות של קצה העקב ע"י כוח הכבידה הטבעי בעת שקצה כף הרגל נשענת על מצע קשיח כדוגמת קרקע סלעית".

לא שוכנענו בעניין מומחיותו של העד בתחום שעליו העיד, לא בניטרליות ולא באובייקטיביות שלו, ולא במסקנותיו הנשענות על שחזור שאינו מדוייק, ואשר נסתרות גם על-ידי נתונים שתועדו בצילום שלו.

חוות דעתו של פלד מיכאלי
21.	פלד מיכאלי הוא בעל תואר בפיזיולוגיה של המאמץ מאוניברסיטת אלפי ניו-יורק, ותואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת תל-אביב. 
לידי העד נמסרו התצלומים של המנוח (ת/1 תמונות 10-12). 

בחוות דעתו, נ/145, כותב העד: "הוסבר לי כי זו גופתו של הנער דני כץ. התבקשתי לחוות דעתי האם הגופה נמצאת ברפיון איברים, האם זו תנוחה טבעית במצב של רפיון איברים או שהתנוחה היא לא טבעית, צפודה ואינה מתאימה לפני המערה" (ראה נ' 145 עמ' 1, בפסקה הקדמה).

בחקירתו הנגדית נשאל העד:
"ש. הוא מסר לך איזו אינפורמציה נוספת על הענין מבחינת הרלוונטיות של הענין מבחינתו (הוא - הכוונה לסניגור – הערה שלנו)?
ת. היה ברור לי מהרגע שאמרתי שהמצב הוא מצב של שחרור, הוא מצב נראה, היה ברור שזה משהו שתומך ועוזר לו" (עמ' 5082 לפרוטוקול).

לפני שניכנס לתוכן חוות הדעת ולעומקה, נציין שהתביעה התנגדה מלכתחילה להגשתה ולעדותו של עד זה, מן הנימוק שהעדות איננה רלוונטית. 

במגמה לאפשר לנאשמים כל דרך למיצוי הגנתם, אפשרנו בזמנו את השמעת העדות, ובהחלטתנו ציינו כי על מידת הרלוונטיות שלה, ניתן דעתנו בהכרעת הדין (ראה עמ' 5074 לפרוטוקול).
בדיעבד, לאחר ששמענו לאורך שעות רבות את העדות, נראה לנו, כי אכן העדות איננה רלוונטית. 

נקודת המוצא של העדות היא, כי אדם חי, יכול להגיע למצב של רפיון שרירים מוחלט וכשהוא נמצא במצב זה, ניתן להסיק מסקנות מתנוחת גופו, ולעשות השוואה בינו ובין מצבו של אדם מת, ובענייננו תנוחת גופתו של המנוח.

במהלך חקירתו הנגדית אישר העד, כי לא ניתן להגיע למסקנות מוחלטות בענין זה, וכי שריריו של אדם חי נמצאים תמיד בטונוס מסוים, גם כאשר הם ברפיון שרירים.

העד נשאל:
"ש. אני מציג לך תיזה ואני אומר לך שאתה לא יכול להגיע לרפיון כמו של אדם מת, אתה מסכים איתי?
ת. כן" (ראה עמ' 5115, שורות 15-17).
בהמשך נשאל העד: 
"ש. אתה יכול להסביר מה זה טונוס שרירים?
ת. שריר גם במצב של שחרור בגוף חי יש לו מוליכות עצבית והוא נמצא עדיין במצב של טונוס מסוים. ... בן אדם לא יכול להגיע למצב שבו הוא לחלוטין מפסיק, זה דבר חי, יש כל הזמן זרימה מסוימת.
ש. כל הזמן יש לזה פעילות?
ת. פעילות קבועה.
ש. גם במצב של רפיון מוחלט?
ת. רפיון מוחלט בגוף חי ... 
ש. כל עוד יש פעילות עצבית יש טונוס בשרירים?
ת. אם העצב חי, כן" (עמ' 5119 לפרוטוקול).

כיוון שהעד ערך הדגמות באולם (שאליהן נתייחס להלן), נשאל בהמשך:
"ש' אתה הזכרת את מה שד"ר קוגל אמר כאשר הוא בדק את גופך ואתה טענת או טענו בשמך שאתה נמצא ברפיון מוחלט וד"ר קוגל בדק, מישש את גופך וקבע שאתה לא ברפיון מוחלט. מה יש לך לומר על כך?
ת' זה היה כשהתבקשתי על ידי התביעה להרים איזו שהיא רגל על קיר של הספסל הראשון שבאמת לא יכולתי להיות שם במצב של שחרור באותו מקום כי פני השטח לא תמכו בי ... לעומת זאת בכל הסיטואציות שאני עשיתי בהן את הסימולציה על פי התנאים שיש בצילומים הייתי במצב של רפיון מוחלט" (עמ' 5116).

כדי להבהיר, המצב שלגביו עונה העד, באשר לבדיקה של ד"ר קוגל, הוא כאשר ביקש להדגים לפנינו באולם את תנוחת גופתו של המנוח.

העד גם הבהיר חד משמעית, כי אין לו ניסיון בבדיקת גופות ואין לו שום ידיעה בנושא זה. 
העד נשאל:
"ש' אתה לא יודע אם יש איזושהי השפעה של המוות על רפיון איברים כחלק מהתהליכים של אחרי המוות השרירים מתרפים. יש לך משהו על זה, אתה יודע משהו על זה?
ת' שום ידע כלשהו מעבר לידע של הדיוט" (עמ' 5091).

כיוון שהעד אישר, כי אדם חי לא יגיע לרפיון כמו של אדם מת, ותמיד קיים טונוס בשרירים, הרי, לכאורה, כל בסיס חוות הדעת נשמט.

הסניגוריה, ובעקבותיה העד, הפנו לענין זה לדבריו של ד"ר קוגל, אשר יצרו, לטענתם, את הבסיס להשוואה בין גוף ברפיון שרירים ובין גופה. 

העד אמר בענין זה כך: 
"... ואז זה היה בפעם שהייתי כאן שהרופא אמר שמצב של רפיון שרירים הוא מצב שדומה לגופה מתה. גופה מתה נמצאת במצב דומה למצב של רפיון ... אני לא מעיד על גופה מתה אני מעיד על גוף".
העד נשאל: 
"עד שהרופא אמר את מה שאמר אתה לא ידעת שיש הקבלה בין שני הדברים שאתה טוען?
ת. לא לא ידעתי. אפילו טענתי את זה בפני עו"ד פלדמן ..." (עמ' 5112 לפרוטוקול).

בפועל, מה שאמר ד"ר קוגל הוא כדלקמן: 
"ש. האם מוסכם עליך שגופה עד שלב של צפידת המוות מה שקורה לה זה רפיון שרירים?
ת. מיד לאחר המוות יש רפיון שרירים.
ש. בערך דומה למצב של אדם שנמצא ברפיון, אדם חי שנמצא ברפיון שרירים מלא?
ת. כן" (עמ' 3783 לפרוטוקול).

גם בהמשך אומר ד"ר קוגל, כי תנוחה בשינה של רפיון, דומה, פחות או יותר, לרפיון של אדם שנפטר.
הדגש הוא על כך שיש דמיון 'בערך דומה' אולם לא זהות. 

כאשר מדובר על תנוחות מדויקות, עד כדי התייחסות לגודל הפער בין הברכיים, אין די בדמיון. חייבת להיות זהות, שכן הטונוס בשריריו של אדם חי, גם ברפיון, לא נעלם, כאמור, לחלוטין.

לא נראה לנו גם, כי ניתן להתבסס על הדמיון בתנוחה, בשינה. 
גם שינה איננה דומה למצב של אדם עירני שמוחו מכתיב לגופו מה לעשות, גם באופן לא רצוני, ועל כן, הסימולציות שערך העד אינן יכולות לשקף מצב של אדם בשינה.

22.	נושא נוסף, הגורע ממשקלה של חוות הדעת, הוא ענין תנוחת המוצא. 

בחוות הדעת (נ/145) כותב העד: 
"בחרתי להתחיל את תרחיש תנועת הגופה אל תנוחתה הסופית ממצב שבו תנוחת המוצא של הגופה במערה היתה כאשר הגופה שוכבת על גבה ושתי רגליה כפופות במפרקי הירך והברך" (עמ' 2 לחוות הדעת).

בבית המשפט, כאשר נתבקש להסביר את הדברים ואת החשיבות של תנוחת המוצא, אמר: 
"... מכיוון שהגוף בנוי ממפרקים שונים יש רלוונטיות היכן הגוף יוצא כדי לדעת לאיפה הוא יגיע".
העד ממשיך ומפרט לגבי כל איבר להיכן הוא יכול להגיע בכפוף לתנוחת המוצא שממנה התחיל (ראה עמ' 5123 שורות 17 ואילך). 

בהמשך נשאל העד:
"ש. למה בחרת בתנוחת המוצא כפי שמתוארת בתמונה מס' 1?
ת. היא תנוחה שבסופו של דבר תגרום להבין איזה שהוא רצף של סיפור שיכול להסתיים בסיפור התמונה של דני כץ.
ש. בחרת תנוחה שחשבת שבסוף תביא אותך לתנוחה של הגופה?
ת. ידעתי שהיא תביא אותי בסוף לתנוחה של הגופה ...
ש. אתה יכולת אם כך באותה מידה לבחור בתנוחת מוצא אחרת?
ת. יכולתי לבחור בתנוחת מוצא אחרת, כן ... זה איזה שהוא ניסיון שלי לספר סיפור שאני רואה תמונה כמו כל אותם מבחנים שמראים תמונה ושואלים מה היה כאן קודם" (עמ' 5127-5126).

העד בחר תנוחת מוצא, לא משום שהיו בידיו נתונים כלשהם המאשרים כי זוהי אכן תנוחת המוצא, אלא משום שתנוחת מוצא זו, תביא אותו לתנוחת הגופה, להערכתו. למרות שבהחלט יכולות להיות נקודות מוצא אחרות, והעד גם מסכים, כאמור, כי יש חשיבות לנקודת המוצא.

נקודת המוצא של הגופה היא במידה רבה סלע המחלוקת בתיק זה, שהרי השאלה היא אם הגופה הגיעה למערה במצב של צפידה, או שמא נצפדה במערה, לאחר הנחתה שם.

נושא נוסף, המכרסם ברלוונטיות של חוות הדעת, הוא מידת ההתאמה בין נתוני השטח ונתוני המשחזר, בסימולציה שערך העד לעומת נתוני האמת. 

בדומה למה שנאמר לעיל, באשר לחוות הדעת של נחום אדן, הדמיון בין הנתונים בסימולציה לנתוני האמת שואף כמעט לאפס. המשחזר הוא אדם מבוגר לעומת המנוח שהיה ילד; ופני השטח אצלו הם פנים ישרים בניגוד לפני המערה. 

העד אומר בהקשר זה:
"אני לא יכול לעשות סימולציה מלאה כי פני השטח אצלי הם פני שטח ישרים, ומן הסתם במערה הם לא פני פלס, הקיר אצלי הוא לא קיר סלע אלא קיר טיח" (ע' 5106)

העד נשאל:
"ש. כשאתה אומר שסימולציה היא ניסיון לחקות את הסיטואציה אליה מתייחסים. החיקוי הזה תסכים צריך להיות עד כמה שיותר מדויק מבחינת מתאים, תואם את המקור...
ת. כן. עכשיו השאלה מה רלוונטי ומה לא רלוונטי לאותה חוות דעת ...
ש. איך אתה יודע מה רלוונטי ומה לא רלוונטי?
ת. מהבנתי את הגוף מידיעתי מהו גוף ועפ"י ראייתי מהם פני השטח ולפי מה שהייתי מסוגל לעשות..." (עמ' 5107).

בהמשך נשאל העד באשר לפרטים הרלוונטיים, והוא מסכים כי הנתון היחיד שאיננו רלוונטי, הוא שקיר המערה הוא מסולע, ואיננו קיר חלק, כל השאר נתונים רלוונטיים.
עדיין, הסימולציה נערכה בסטודיו על רצפת למינציה, כאשר תשובת העד לכך היא כי זה "המיטב שיכולתי להפיק" (עמ' 5108).

ייתכן שזה המיטב שיכל העד להפיק, אלא שספק אם ניתן להסיק מסקנות מסימולציה זו.

ועל כל אלה, טענתו הבסיסית של העד היא, כי תנוחתו של המנוח במערה יכולה לשקף תנוחה של אדם ברפיון מלא. 

בבית המשפט ניסה העד להדגים, כי אכן הוא יכול לשכב בתנוחת הגופה במערה כשהוא ברפיון מלא, והדבר אינו דורש ממנו כל פעולה של השרירים, אלא שהניסיון נשאר ניסיון, ובפועל לא הצליח העד לשכב יותר ממספר שניות באותה תנוחה.

העד נשאל:
"ש. כאשר עשית את ההדגמה שלך בבית המשפט, אתה עשית בבית המשפט גם סימולציה ואתה טוען שהיית ברפיון מוחלט..
ת. כן.
ש. מה מנע ממך לשכב כאן באותה תנוחה? ראינו כי זה עניין של שניות עד דקות ספורות שאתה לא היית יכול להישאר באותה תנוחה" (עמ' 5121-5120).

בתשובה מציע העד מספר אופציות שאף אחת מהן אין בה תשובה של ממש לשאלה.

כל מי שנכח באולם היה ער לכך, כי העד אכן לא הצליח להחזיק מעמד באותה תנוחה במשך יותר ממספר שניות (עמ' 3807-3806).

הסתבר עוד, כי כשאמר העד שהוא ברפיון מוחלט, לא היה במצב זה, על-פי בדיקתו של ד"ר קוגל. דהיינו, גם במאמץ מסויים מצדו לא הצליח להחזיק מעמד בתנוחת הגופה.

23.	נתון בסיסי בחוות הדעת של העד היה מגבלות התנועה של מפרק הירך. בהתבסס על מקורות ספרותיים טען העד, כי התנועות הרלוונטיות הן תנועות פיסוק (abduction) ותנועת איסוף  (adduction). טווח תנועת הפיסוק הוא 45 מעלות, וטווח תנועת האיסוף (של הירך) הוא 25 מעלות.

רגל ימין של הגוף נמצאת בתנועת פיסוק ורגל שמאל נמצאת בתנועת איסוף. הפער, שנראה בתמונות, בין הרגליים, מקורו בפער שבין טווח תנועת הפיסוק (של רגל ימין) וטווח תנועת האיסוף של רגל שמאל (ראה עמ' 3 לחוות הדעת).

בפירוט מסביר העד, כי:
"כח הכבידה מושך את רגל ימין בתנועת פישוק לכיוון הקרקע עד למיצוי טווח התנועה במפרק הירך, אשר כאמור היא כ-45 מעלות ביחס לקו האמצע של הגוף. כאשר מגיעה הרגל הימנית למיצוי טווח תנועת מפרק הירך נעצרת התנועה במפרק בשל המעטפת, הרצועות והשרירים המונעים את המשך התנועה. בשלב זה טרם הגיעה הרגל לפני המערה והיא תלויה באויר בזוית של 45 מעלות.
מאחר וכח הכבידה ממשיך לפעול על רגל ימין וייתכן שיש אף תוספת כח חיצוני שהניח את הגופה במערה והדף אותה לצד ימין, ממשיכה רגל ימין בתנועת הירידה שלה אל הקרקע, בזווית קבועה בירך של 45 מעלות. מאחר ומוצה מלוא טווח התנועה במפרק הירך, הרי המשך ירידתה אל הקרקע אינו מתבצע ע"י תנועה במפרק הירך אלא הרגל פועלת כמנוף המושך עימו את האגן לכיוון ימין. וכך מתבצעת רוטציה ימינה של האגן עד אשר רגל ימין מגיעה אל פני הקרקע, העוצרים את המשך תנועתה של הרגל ואת המשך הרוטציה. בשלב זה למעשה נקבעת תנוחת רגל ימין על פני הקרקע. 
הרוטציה באגן הנובעת משקיעת רגל ימין עד לפני הקרקע מביאה להרמת צד שמאל של האגן כפועל יוצא של התנועה הנ"ל. 
תנועת הרגל ימינה והרמת צד שמאל של האגן מצרפת אל התנועה את רגל שמאל נמשכת אף היא לכיוון ימין. תנועת המפרק בירך שמאל הוא תנועת איסוף מעבר למנח האנטומי של הגוף ועל כן תיעצר תנועה זו כאשר יגיע המפרק למיצוי תנועת האיסוף, דהיינו, בזווית של 25 מעלות ביחס לקו האמצע של הגוף.
על כן טווח תנועת מפרק ירך שמאל בתנועת איסוף ימנע מרגל שמאל מלרדת עד לרגל ימין וכך נוצר הרווח בין רגל שמאל לרגל ימין" (עמ' 4 לחוו"ד – נ/145).

לכאורה, האמור לעיל מסביר את הפער בין הרגליים, אלא שרק לכאורה.
מסתבר, כי יש הבדל בין מה שקרוי 'תנועת פיסוק נקיה' לבין 'תנועות מורכבות', כאשר התנוחות שהדגים העד, וגם תנוחת הגופה, הן תנוחות מורכבות, שכן הן משלבות מספר תנועות.

העד נשאל:
"ש' אתה הדגמת בתמונה מס' 2 את תנועת הפיסוק. מה שרואים בתמונה מס' 2 – זו תנועת פיסוק טהורה?
ת' לא. היא יושבת ברוטציה, בכפיפה.
ש' כלומר התנועה מורכבת מכמה תנועות?
ת' כן. תנועה בכמה מישורים בעצם ...
....
ש' אז למה אתה כותב שזו תנועת פיסוק?
ת' כי זה לפסק את זה. מהתנוחה שבה אני נמצא זה לפסק את רגל ימין.
ש' זה נחמד. אבל אתה מדבר על תנועת פיסוק כעל איזשהו מונח מקצועי כשאתה אומר טווח התנועה בתנועת פיסוק הוא 45 מעלות. אנחנו רואים שכאן אתה לא מבצע תנועת פיסוק.
ת' לא תנועת פיסוק נקייה. הפיסוק כאן הוא ב-45 מעלות עדיין ...
ש' כי זה המקסימום של תנועת פיסוק על פי הספרים.
ת' כן, פחות או יותר.
ש' אבל אנחנו לא מבצעים כאן תנועת פיסוק אז המקסימום לא צריך להיות 45 מעלות.
ת' הוא לא בהכרח צריך להיות 45 מעלות אבל זה במידה סבירה יחסית" (עמ' 5161-5160).

24.	נושא נוסף שיש להתייחס במסגרת הדיון בחוות הדעת של פלד מיכאלי, הינו ניתוחו של העד לגבי תמונות שצולמו במכון לרפואה משפטית לגבי התנוחות הרלוונטיות (נ/139).

ד"ר קוגל ועמיתו מן המכון, ד"ר נחמן, הסכימו לבקשתו של עו"ד פלדמן, לערוך בעצמם סימולציות, וכך נולד המוצג נ/139.

בחוות הדעת מנה העד מיכאלי מספר הבדלים בין תנוחות שני הרופאים לבין תנוחת הגופה (ראה עמ' 6 לחוות הדעת).

לא שוכנענו שההבדלים עליהם הצביע העד אכן קיימים. 

מה שחשוב יותר, לא שוכנענו גם, כי יש להעדיף את גירסתו של העד על פני דבריו של ד"ר קוגל באשר לפער בברכיים, כפי שהוא משתקף בעדותו של ד"ר קוגל.

התייחסנו בהרחבה לסוגיה זו, תוך דיון בסוגיית צפידת המוות וכתמי המוות, ולא נחזור על הדברים. 

סימן ה' - סוגיות פתולוגיות נוספות – צורת ההמתה, הנזקים בפי הטבעת ושעת המוות

צורת ההמתה
25.	גופתו של המנוח נבדקה בזמנו במקום הימצאה במערה, על-ידי ד"ר בלוך (שעמד אז, כאמור, בראש המכון לרפואה משפטית באבו כביר), ומאוחר יותר נבדקה במכון לרפואה משפטית.

בצווארו של המנוח מצא ד"ר בלוך, "בשטחו העליון הקדמי שמאלי, והשמאלי, פס לחץ, העובר לתעלה שטחית ההולכת בכיוון אלכסוני בולט (לא אופקית) היא לא היקפית (פתוחה) כשהנקודה הגבוהה ביותר נמצאת מאחורי אוזן שמאל (מצד ימין אין סמיני לחץ של לולאה)".

כמו כן, מצא נפיחות בעפעפיים עם שפכי דם קטנטנים מאד (פטכיות) וכן גודש של לחמיות העפעפיים עם פטכיות (ראה ת/96 עמ' 9 פסקה ב).
ממצאים אלה שימשו בסיס לקביעת שיטת ההמתה.

בפי הטבעת מצא ד"ר בלוך קרע כמעט היקפי, די גס, עם שפך דם קטן בתת עורית (עמ' 9 הנ"ל).

כמו כן נמצאו נזקים בקרקפת, אשר נגרמו ממכות בעצם קהה בשטח רחב יחסית, נפיחות ושריטות במצח, בסנטר ובשפה, כתוצאה ממכשיר או כוח, יתכן גם אגרוף.
בשליש התחתון של האמות נמצאו פסי לחץ או תעלות לחץ, כמעט הקפיות, כתוצאה מלחץ לולאות הקפיות עשויות מחבל, יחסית צר. 

ממצאים אלה שימשו בסיס למסקנותיו של ד"ר בלוך, הן באשר לשיטת ההמתה, הן באשר לאופן גרימת החבלות בפי הטבעת, והן לכך שהמנוח הוכה וידיו נקשרו.

לקראת הדיון בפנינו הועברו הממצאים לפרופ' היס, מנהלו הנוכחי של המכון לרפואה משפטית, וד"ר קוגל, עובד המכון, והם חיוו דעתם (כאמור, בשל החשש כי ד"ר בלוך לא יוכל להעיד).

26.	שעות חקירה רבות, של כל השלושה, שהעידו מטעם התביעה בנושא הפתולוגיה: ד"ר בלוך, פרופ' היס וד"ר קוגל (מומחה ההגנה, פרופ' פאונדר, כמעט לא נחקר בנושא זה), הוקדשו לבירור הסוגיות הללו, או ליתר דיוק, לענין צורת ההמתה, סיבת המוות והנזקים בפי הטבעת (הסוגיות הנוספות לא היו כמעט שנויות במחלוקת).

בסופו של דבר, בסיכומים התייחסו שני הצדדים לסוגיות אלו בקיצור, שאצל הסנגוריה גובל בלקוניות (שמא משום שהסניגוריה חזרה בה ממרבית טענותיה באשר לשיטת ההמתה?).

בסיכומיהם, באשר לצורת ההמתה (סוגיה שתפסה את מרבית הנפח מבין הסוגיות שהוזכרו לעיל), אומרים הסניגורים: 
"יחד עם זאת מוכנים אנו לקבל את עמדתם של היס וקוגל שקיימת אפשרות אלטרנטיבית לתליה אשר על פיה שכב המנוח על הרצפה, חבל נכרך לצווארו שהוחזק בידי אדם שעמד או רכן מעליו והמוות נגרם כתוצאה ממשיכה חזקה של החבל בידי אותו אדם וכך למעשה נוצר מנגנון דומה לתליה אלא שבמקום שהחבל יעוגן בחפץ מכאני הוא מוחזק בידי אדם" (עמ' 171 לסיכומי הסניגוריה).

בחוות דעתם, ת/486, אמרו פרופ' היס וד"ר קוגל, כי המוות נגרם כתוצאה מתשניק, בעקבות הידוק לולאה סביב הצוואר על-ידי אדם אחר (כשהקורבן בתנוחת שכיבה והתוקף מעליו) (עמ'   20). 

בעדותו בבית המשפט הוסיף אמנם ד"ר קוגל, כי יתכן שהקורבן היה במצב חצי שכיבה (עמ'   3828), אולם בסך הכל, האמירה שצוטטה לעיל מסיכומי הסניגוריה – מצמצמת למיזער את המחלוקת בין הצדדים, בסוגיה של צורת ההמתה.

רק כדי שהתמונה תהיה בהירה, נביא בקליפת אגוז את השתלשלות הדברים שקדמה להסכמה זו.
לבית המשפט המחוזי בחיפה, אשר דן בתיק, הוגשה בזמנו חוות דעתו של ד"ר בלוך, שסומנה אצלנו ת/96.

לענין דרך ההמתה נאמר בת/96: 
"מיקום ובמיוחד תהליך וכוון פס ותעלת הלחץ על הצוואר הוא תוצאת פעולת חנק בלולאה אופיינית במידה רבה למנגנון לחץ בתליה. אך יחד עם זה יש לזכור שאין זה אבסולוטי. בתנאים מסוימים התלויים בתנוחת הגוף וביחס מצבו של התוקף או הרוצח אל הנתקף, הרי גם במשיכת הלולאה בידיים יכולה להיווצר תעלת לחץ דומה לזו המתוארת" (עמ' 10).

מסתבר, כי לת/96 קדמה טיוטה, ת/463, וכן דפי עבודה ת/462. בת/462 כתב ד"ר בלוך כי סיבת המוות כמעט מעל לכל ספק, היא חניקה בלולאה על-ידי תליה, וספק רב אם על-ידי משיכת הראש על-ידי חבל. 

כאשר נשאל לפשר ההבדל בין האמור בת/462 לבין המסקנה הסופית, הסביר ד"ר בלוך, כי כאשר בדק את גופת המנוח במערה, התרשם ממקום הלולאה וטבעת הלחץ, והצורה הובילה אותו לחשוב שמדובר בתליה.

יחד עם זאת, היו לו ספקות, ולכן חזק ובדק את הנושא תוך עיון בספרים, וכך הגיע למסקנה, כי יתכן שמדובר "במשיכת הלולאה בידיים".

בין השאר הגיע למסקנה זו בשל קיומן של פטכיות (שטפי דם), אשר על-פי הספרות הפתולוגית החדשה, אינן נמצאות במקרה של תליה.

כאמור, בשלב זה של הדיון – הויכוח מיותר משום שגם ההגנה מסכימה שיתכן ומנגנון ההמתה היה על-ידי כריכת חבל לצווארו של המנוח ומשיכתו על-ידי אדם שעמד מעליו. 

עם זאת, אנו רואים להעיר, כי עצם העובדה שקיים שוני בין הטיוטה או דפי העבודה לבין חוות הדעת הסופית, אינו צריך להביא בהכרח למסקנה כי האמור בחוות הדעת אינו נכון, או שמדובר בניסיון להתאים את חוות הדעת לגירסאות הנאשמים.

בהחלט סביר, כי המומחה יבדוק פעם נוספת סוגיה שהטרידה אותו, וכל עוד הממצאים קיימים, ולא שונו – שינוי המסקנה צריך להיבחן על רקע מכלול הנתונים, והשינוי  בפני עצמו אינו מעיד על חוסר מקצועיות, או חלילה, על ניסיון ליישר קו עם מה שמצוי בידי המשטרה.

נוסיף עוד, כי מקובלת עלינו לענין זה טענת התביעה בסיכומים, כי עולה מיומן החקירה ת/97 שחוות הדעת הגיעה לידי החוקרים לפני גל המעצרים השני (היינו: הודאות הנאשמים), וכבר מטעם זה אין סיבה לחשוד בהטיית המסקנה על-ידי ד"ר בלוך.

לכך יש להוסיף, כי ביומן הצח"מ קיימת תרשומת, לפיה כבר ב-12.12.83, בשיחה עם החוקרים, העלה ד"ר בלוך את האפשרות כי אין מדובר בתליה, כי אם במשיכה בלולאה.

באשר לחבלות שהיו בראשו של המנוח, ד"ר בלוך שלל את האפשרות שהמוות נגרם כתוצאה מן המכות, חרף העובדה שמדובר במכות חזקות בקרקפת, משום שנמצאו סימני אספיקציה שנגרמו בעוד המנוח בחיים.

כפי שנאמר לעיל, חוות הדעת של פרופ' היס וד"ר קוגל, קובעת כי אין מדובר בתליה, כי אם בחניקה ולכך מסכימה הסניגוריה.

ד"ר קוגל נשאל, בין היתר, באשר לאפשרות כי החניקה בוצעה באמצעות סמרטוט ואמר, כי צריך היה להיות משהו דק יותר. הנאשמים טענו, כי חנקו את המנוח עם חבל דק (ראה ת/309). הסניגור הציג לד"ר קוגל את ת/310, תמונות שצולמו במהלך חקירתו של פתחי, כאשר הוא מדגים את קשירת ידי המנוח וגם את חניקתו.

ד"ר קוגל אישר, כי ממה שניתן לראות בת/310: "אני מסכים שזה לא מתאים, בהידוק כזה לא היינו רואים את הממצאים שישנם על הצוואר של המנוח" (עמ' 3826).

בסיכומיו מבקש הסניגור להסיק מסקנה מכך, וטוען כי צורת החניקה, גם בהנחה שאכן מדובר בחניקה ולא בתליה, לא שוחזרה ולא צולמה על-ידי מי מן הנאשמים, ועל כן לא ניתן לקבוע כי יש התאמה בין ממצאי חוות הדעת הפתולוגית לבין גירסאותיהם.

איננו סבורים שיש ממש בטענה זו.

הצילומים, ת/310, הם צילומים בודדים, לא מדויקים, לא מונצחות בהן תנועות (אין מדובר בקלטת וידאו אלא בצילומי סטילס), ה"תוקף" וה"קורבן" מחליפים ביניהם מקומות מדי פעם (לא ברור למה), וקשה להסיק מהם מסקנות באשר לצורת החניקה המדויקת.

גם העובדה שהמדגים בת/310 הוא פתחי, אשר לא חנק את המנוח, אלא מספר על פעולותיהם של אחמד ועלי, היא משמעותית, ומפחיתה את מידת הדיוק שניתן לצפות מהדגמתו.

בקשר לשחזור צורת החניקה יש להזכיר, כי עאטף, בהודעתו ת/135, עמ' 3, הדגים את קשירת החבל על צווארו של המנוח. עאטף עמד מאחורי שוטר, והדגים משיכה חזקה למעלה. צורה זו מתאימה לצורת החניקה שעליו מסכימה גם הסניגוריה, ויש בה כדי להוות משקל נגד לחוסר הדיוק, אם בכלל, בהדגמתו של פתחי.

סוף דבר בנקודה זו: המנוח נחנק לאחר שסביב צווארו נכרכה לולאה דקה, והודקה כאשר הקורבן בתנוחת שכיבה או חצי שכיבה והתוקף מעליו.

כל הנאשמים דיברו בהודיותיהם על חניקת המנוח:
אחמד – בת/306 (בהודאה זו מדבר אחמד על כך שהמנוח שכב על הרצפה);
סמיר – בת/307;
פתחי – בת/309 (מדבר על חבל דק);
עלי – בת/318, ת/269 ות/155;
עאטף – בת/135 וכן בת/213 (פעם מדבר עאטף על חבל ופעם על סמרטוט).

כיוון שכך, יש מיתאם בין הודיות הנאשמים ובין חוות הדעת הפתולוגית. ולענין משמעותו של מיתאם זה כ’דבר מה’, כבר התייחסנו בפרק הרלוונטי.

הממצאים בפי הטבעת – האם מעשה סדום
27.	הממצאים עצמם כבר פורטו לעיל.

באשר לאופן גרימתם של הנזקים הללו כתב ד"ר בלוך, בת/96: 
"הקרע, ושפך הדם הדל  בפי הטבעת נעשו על-ידי הכנסת גוף, או עצם קהה דמוי צילינדר, עם פנים חלקים. גוף כזה יכול להיות גם איבר מין של גבר מבוגר במצב של זיקפה. התהוות קרע כה גדול אפשר על-ידי פעולה דרסטית או חוזרת מספר פעמים".

עוד כתב ד"ר בלוך:
"בטמפונים שנלקחו בזירת האירוע מפי הטבעת לא נמצאו תאי זרע. הסיבות לכך שונות במקרה הנוכחי, ואין זה מוציא מכלל אפשרות קיום מגע מיני (סיפוק מיני) בפי הטבעת".

ד"ר בלוך סבר, כי הקרעים בפי הטבעת נגרמו למנוח אחרי מותו.

בהנחה שחוות הדעת של מומחה ההגנה, משקפת את עמדת ההגנה, הרי הסניגוריה אינה חולקת באופן בסיסי על המסקנה כי הנזקים בפי הטבעת יכול שנגרמו על-ידי הכנסה חוזרת של איבר מין בזיקפה.

פרופ' פאונדר, המומחה מטעם ההגנה, הסכים בסעיף 2 לנ/147, כי הפגיעות נגרמו, או על-ידי החדרת חפץ קהה, או על-ידי מעשה סדום, או על-ידי שניהם: 
"penetration by a blunt instrument, or anal rape, or both."

יחד עם זאת, בהתבסס, בין היתר, על כך, שגם בנושא זה היתה התפתחות בין טיוטת חוות הדעת של ד"ר בלוך לבין האמור בחוות הדעת הסופית, טוענים הסניגורים, כי: "הודאות הנאשמים רצופות גירסאות שונות ומתחלפות וסותרות הן ביחס לאופן שבו נגרם מותו של המנוח והן ביחס למעשה הסדום שבוצע בו. אי אפשר למצוא אימות או חיזוק לגירסאות אלה בעובדות הפתולוגיות" (עמ' 172 לסיכומים).

כיוון שכך, נתייחס גם בהקשר זה, בקצרה, להשתלשלות העניינים באשר לחוות דעתו של ד"ר בלוך.

בטיוטה כתב ד"ר בלוך, כי הוא בספק אם הנזקים בפי הטבעת יכלו להיגרם על-ידי הכנסת איבר מין במצב זיקפה, אך הוא אינו פוסל באופן מוחלט גם אפשרות זו.

ד"ר בלוך הסביר מה גרם לו בזמנו להעדיף את האפשרות של החדרת חפץ קהה: הנזקים היו קשים מדי,  ומכיוון שמצא שינויים רבים יחסית (בפי הטבעת), סבר שמדובר בהחדרת גוף דמוי צילינדר.

יחד עם זאת, האפשרות של הכנסת מכשיר נראתה לו לא הגיונית והממצאים יכלו, כאמור, להיגרם על-ידי החדרת איבר מין, בהחדרה דרסטית, או בהחדרות חוזרות.

גם פרופ' היס וד"ר קוגל הסכימו בחוות דעתם (ת/486), כי "הנזקים בפי הטבעת נגרמו קרוב לודאי לפני המוות מהחדרת גוף זר כדוגמת מקל או פין בזיקפה" (עמ' 22).

בעדותו, הסביר פרופ' היס, כי הנוסח הבלתי מוחלט של חוות הדעת בנושא אופן גרימת הקרעים בפי הטבעת, הוא הנוסח המקובל במכון המשפטי עד היום, כל אימת שרופאי המכון מתבקשים לתת חוות דעת מסוג זה.
הנוסח המופיע בחוות הדעת, כדבר שבשגרה, הוא כי הממצאים מתיישבים עם חדירת גוף צר, ואיננו יכולים לקבוע אם מדובר באצבע, פין בזיקפה או דבר אחר.

בין היתר, הוגש לנו המסמך ת/489, המשקף שיחה בין פרופ' היס לבין עיתונאי בשם רונן ברגמן.
בשיחה זו הוזכרה, בין היתר, האפשרות כי הנזקים בפי הטבעת, נגרמו על-ידי ד"ר בלוך, בעת הבדיקה במערה. 
האפשרות נשללה במפורש, על-ידי ד"ר בלוך. בשורה התחתונה מסכימים כל המומחים, כי הנזקים הקשים בפי הטבעת, מקורם בהחדרת חפץ שיכול להיות גם פין בזיקפה.

העובדה שתיאור המעשה כפי שהוא מופיע בגירסאות הנאשמים, קרי החדרה של איבר מין לפי הטבעת של המנוח, אפשרי על-פי הממצאים הפתולוגיים, היא בהחלט עובדה משמעותית, גם אם אין ממצא אובייקטיבי חד משמעי, על החדרת איבר מין דווקא.

מעשה הסדום – הערות נוספות
28.	אנו רואים לנכון להעיר, בהקשר לביצוע מעשה הסדום, שלוש הערות נוספות:

א) האפשרות הראשונית שהעלה ד"ר בלוך בטיוטה, כי הנזק בפי הטבעת יתכן ונגרם על-ידי החדרת עצם קהה דמוי צילינדר עם פנים חלקים. צריכה היתה, לפי התיאוריה של הנאשמים בדבר הכוונתם על-ידי החוקרים, להביא לכך שדווקא האפשרות הביזארית הזו של החדרת עצם זר (העונה לתיאור) תהיה חלק מהתוודויות הנאשמים.
מבחינת החוקרים: זה יכול היה להיות הישג של ממש. נקל לתאר עד כמה משמעותית יכולה היתה להיות הודיה בהחדרת חפץ לפי הטבעת, כאשר זו האפשרות שהועלתה על-ידי הפתולוג.

מבחינת הביזאריות, והאפשרות שמא מרוב "פנטסטיות", ההודיה לא היתה משדרת אמינות – הרי הסניגור שב וחזר פעמים רבות על כך שנקרופיליה או כמעט נקרופיליה (תלוי בשאלה האם מעשה הסדום בוצע עובר למוות או מיד לאחריו), היא סטיה נדירה, שאין כמעט למצוא אותה, והנאשמים בוודאי לא לוקים בה, או לפחות אין ראיות לכך. על כן היא ביזארית לא פחות, ולא זו היתה המניעה, לשתול את הגירסה בפי הנאשמים.

ב) כל הנאשמים, למעט נאשם 1, מספרים בהודיותיהם, שנאשם 1 ביצע מעשה סדום במנוח, והיה הראשון מבין הנאשמים שעשה זאת.
הרושם העולה מתיאורי הנאשמים הוא, כי אחמד היה הדמות המובילה בנושא זה, הוא נתן את הטון, ואחריו בוצע המעשה גם על-ידי אחרים. 

עאטף מופיע גם הוא אצל כל הנאשמים, כמי שביצע מעשה סדום אולם לא באותה אינטנסיביות.

כך למשל, באותן הודיות, בהן מדובר רק על אחד מהנאשמים שביצע מעשה סדום, הרי זה אחמד (ת/307 של סמיר, ת/267 של עלי).

הערנו כבר על הרגישות (אם כך ניתן לכנות זאת) המיוחדת של אחמד, לענין ביצוע מעשה הסדום. כל אימת שעלה הנושא במהלך שמיעת ראיות – השתנתה הבעת פניו לנגד עינינו והוא הפך להיות עצבני ומתוח.
הזכרנו בהקשר זה גם את עדותו של ארנון נבות, ולא נחזור על הדברים.

דעתנו היא, כי יש קשר בין הדברים. 
מעשה סדום, כאשר הוא עומד בפני עצמו ומהווה נושא לדיון לא כחלק מהרצח, אלא כמעשה בעל משמעות מינית, הוא מעשה קשה, בזוי במיוחד, ואחמד קוזלי הוא, כאמור, דמות המפתח בו.

ג) הגירסה השלטת במרבית ההודאות היא, כי מעשה הסדום בוצע כשהילד היה מעולף אולם עדיין בחיים (עובדה המנטרלת, חלקית לפחות, את כל נושא הנקרופיליה).

מי שמדבר על כך, שמעשה הסדום בוצע לאחר המוות, הם אחמד ועאטף (שהם השניים שלגביהם מסכימים כל הנאשמים כי ביצעו את המעשה, כאשר ביחס לאחרים ישנן גירסאות שונות, אם השתתפו או לא השתתפו בביצוע המעשה).

הממצאים הפתולוגיים מתיישבים עם האפשרות, כי מעשה הסדום בוצע לפני המוות, משום שבעור פי הטבעת נמצאו שפכי דם קטנים, המצביעים על כך שהחבלות נגרמו כאשר היה עדיין לחץ דם, דהיינו בעוד המנוח בחיים (ראה ת/486 עמ' 22).

שעת המוות
29.	באשר לשעת המוות:
בנושא זה לא היתה למעשה מחלוקת.
ד"ר בלוך קבע בחוות דעתו, ת/96, כי על-פי תוכן קיבתו של המנוח, דהיינו, שרידי מזון של הארוחה האחרונה שנמצאו בקיבה "המוות צריך היה להיות קרוב ובצמוד לחטיפה. זאת אומרת במידת סבירות גבוהה, המוות כ-4-3 שעות לאחר קבלת הארוחה האחרונה"      (ת/96, עמ' 10).

עובדה זו עולה בקנה אחד עם גירסאותיהם של הנאשמים, המספרים על כך שהרצח בוצע מיידית.

"ממצאי" המעבדה הניידת
30.	בסיכומיו בכתב הפנה הסניגור גם אל הדו"ח של ד"ר עמינדב נשרי, נ/81. ד"ר נשרי עבד בתקופה הרלוונטית במעבדת הסימנים של מז"פ במשטרת ישראל, ופרש מהמשטרה בתחילת שנת 84. התייחסנו כבר לעד זה במשפט הזוטא. 
רק כדי להזכיר, הצוות שבראשות ד"ר נשרי היה זה שביקר בתאריך 21.3.84 בבית דורי, וקיבל לידיו את יומן העבודה, ממנו עולה כי ביום שישי, ה-9.12.83, עבדו פועלים בבית דורי.

בשלב זה ההתייחסות היא לדו"ח של הממצאים שנמצאו על-ידי העד. הדו"ח הוא נ/81, ובו פירט ד"ר נשרי חומרים שונים. 

ביחס לחומרים אלה כותבת הסניגוריה בסיכומים, כי מדובר "בחומרים אשר לא נמצא כל קשר ביניהם לבין הזירות השונות עליהן הצביעו הנאשמים" (ראה עמ' 173 לסיכומים בכתב).

עוד מפנה הסניגור למכתב שכתב העד בשנת 1996 לניצב יוסי לוי, אשר בו היה נחרץ יותר, כהגדרתו של הסניגור, בקביעה, כי "לא מצאנו באף אחת משלוש הזירות שבדקנו, ממצאים שנמצאו על גופת הנרצח".

כיוון שזו הטענה, יש מקום לדייק בדברים שנאמרו על-ידי העד. הדיווח הראשון, סמוך לזמן הבדיקות, נעשה ביום 25.3.84, לסנ"צ גולדגרט, מפקד הצח"מ (ראה פיסקה לפני אחרונה במוצג נ/81).

סך הכל ערך העד 3 ביקורים:
15.2.84 – במערה;
21.3.84 – בוילה בדנייה;
29.3.84 – ביקור בחורשה בכרמל (תחנת הביניים).

בביקור ב-15.2.84 נדגמה קרקעית המערה, ולא נמצאו חלקיקים כמו אלה שנמצאו על גופת המנוח. יחד עם זאת, בדיווח מ-25.3.84 סברו אנשי המעבדה, כי החלקיקים הללו מקורם "אולי מקרקעית מערה, שעשויה להימצא במורדות המזרחיים-צפוניים של  הכרמל". העובדה היא, כי בלי לדעת על עניין החורשה בכרמל, סברו אנשי המעבדה כי ייתכן ומקור החלקיקים הוא בכרמל.

מעדותו של העד עולה, כי המדובר היה בהשערות לכל אורך הדרך: 
"מצאנו גבישים מסויימים ... ועכשיו צריך לחפש איפה זה יכול להיות, באיזה מקום, וזה יותר גרוע מלחפש מחט בערימת שחת. התייעצנו עם כל מיני אנשים, בין היתר, עם פרופ' מהמכון הגיאולוגי והוא אמר שבמקום בו עומדות יונים על סלע דולומיט נוצרים גבישים כאלה ... המלצתי להם לחפש בכיוון הזה" (עמ' 1975).

בביקור בחורשה, ביום 29.3.84, ביקשו החוקרים מאנשי המעבדה לבדוק אם יש ראיות הקושרות אתר זה לממצאים על גופו של המנוח.
בנ/81 נאמר בהקשר זה, כי "המסקנות מביקור זה עדיין לא הוסקו ויש צורך באנליזות שונות".

בעדותו בבית המשפט, דווקא בחקירה חוזרת, נשאל העד אודות אותן אנליזות שונות, שלא בוצעו, ואמר: "נכון אבל אני לא זוכר אם השלמנו. היו המון דברים בחורשה הזו. אני זוכר שדגמנו דגימות בוטניות אבל אני לא זוכר את התוצאות שלהן" (עמ' 1976).

ביחס לביקור בבית דורי: בעדותו של העד עלה, כי לאחר שהסתבר להם שביום שישי 9.12.83 היו פועלים בבית דורי, סבר צוות המעבדה כי אין זה הגיוני שהגופה היתה מונחת שם באותו יום, והם הפסיקו את החיפושים ואת הבדיקה, וחזרו לעכו.

בבית המשפט נשאל העד:
"ש' לגבי המכתב שכתבת ליוסי לוי (הכוונה לנ/82 – הערה שלנו) כתבת שלא מצאתם בבית זה סימנים כלשהם. איך זה מתיישב, הרי לא חיפשתם?
ת' לענין זה כדאי שאחזור ללוח העבודה כדי לראות אם אספנו דוגמאות מהבית הזה. אני לא סומך על הזכרון שלי" (עמ' 1976).

מעיון בדו"ח נ/81 – ספק אם ניתן ללמוד על איסוף דגימות או דוגמאות מבית דורי.

בניגוד לפירוט הממצאים שנדגמו מן המערה, נאמר בדו"ח הביקור בבית דורי "לא מצאנו שום ממצא שעשוי לקשור בית זה ו/או החצר סביבו, לממצאים שעל גופת המנוח. מאידך על-ידי הסתכלות ביומן ... הסקנו שביום ו', 9.12.83, עבדו במקום כ-10 פועלים".

הרושם הברור הוא, כי לא נדגמו דגימות ואנשי המעבדה הסתפקו במבט כללי, בשל אמונתם כי השארת הגופה במקום, אינה סבירה.

סיכום הדברים הוא כדלקמן:
א) במערה לא נמצאו גבישים דומים לאלה שנמצאו על הגופה, אולם החוקרים סברו מיד כי ייתכן שמדובר באזורים בכרמל או בגליל, בהם פעילות של בעלי חיים שקיומם מאפשר היווצרות הגרגירים.

ב) בבית דורי לא נעשתה בדיקה של ממש.  

ג) הבדיקות בחורשה לא הושלמו.

מכאן ועד לאמירתו המסכמת של עו"ד פלדמן בסיכומיו, כי לא נמצא ממצא חיצוני "... ובוודאי לא ממצא הקושר את הנאשמים או מי מהם לרצח וזאת למרות שנעשתה עבודה מדעית, יסודית ורצינית לאתר את מקור הסימנים הנדירים" (עמ' 174 לסיכומים) – עדיין רב המרחק.

אנו מוכנים להסכים לכך, שממצאי המעבדה לא יצרו 'דבר מה' נוסף בתיק זה. הם בוודאי לא שוללים את תיאורי הנאשמים, כששתיים מהזירות, למעשה, לא נבדקו או שהבדיקה לא הושלמה.

פרק יד' - סוף דבר

1.	בע"פ 6251/94 בן ארי נ' מ"י (פד"י מט(3) 45 בעמ' 124), מדבר כב' השופט חשין על היסוד המוסרי הכרוך בהרשעתו של נאשם "... לא יהא זה ראוי כי נתעלם – מהיסוד המוסרי הכרוך בהרשעתו של נאשם, וגם אם נבקש לחמוק ממנו סופו שיגיע עדינו".

על פני עמודים רבים, אולי רבים מדי, נפרשו מסקנותינו, בכל אחת מהסוגיות שהונחו לפתחנו.

לא ביקשנו לחמוק מהיסוד המוסרי; אדרבא, בהיותנו מודעים היטב לגודל המשימה שהוטלה עלינו, הכרעה בתיק רצח בכלל, ובמשפט חוזר, טעון ורגיש כמו המקרה הנוכחי בפרט, עשינו כל שביכולתנו כשופטים בשר ודם, כדי שגם היסוד המוסרי הכרוך בהרשעה, לצד היסודות העובדתיים משפטיים, יבוא על סיפוקו.

פרקנו את השלם לחלקיו, ובחנו בזהירות כל אחת מהראיות, כל טענה, כל בדל טענה שהועלו על-ידי הצדדים, שמא יש בהן או באחת מהן, כדי ליצור את הספק הסביר.

אחרי שפרקנו את השלם לחלקיו, בחנו את המכלול כולו, כשאנו מקפידים על כך, שהשלם אכן ישקף את חלקיו, ולא יכלול אפקט סינרגטי, דהיינו יצרף לעצמו משקל עודף שאינו מצוי בחלקים בפני עצמם, וזאת מטעמי זהירות בלבד, שהרי אין ספק כי על בית משפט להתייחס להיבט המצטבר של הראיות שבפניו ולא רק לכל ראיה בנפרד.

בחנו את המכלול גם בהיבט ההפוך, דהיינו, שמא המכלול יוצר את הספק הסביר, למרות שכל חוליה, בפני עצמה, עומדת על רגליה באופן יציב.

2.	בגדר בחינה זו בחנו גם את שאלת המניע.

מניע, איננו רכיב מרכיבי העבירות המיוחסות לנאשמים, או בכלל.
עדיין, יש לו משמעות כראיה נסיבתית, והוא הוזכר בם בהחלטתו של כב' הנשיא ברק  על קיום משפט חוזר (מ"ח 7929/96 אחמד קוזלי נ' מ"י, פ"ד נג(1) 529).

בהחלטתו של כב' הנשיא ברק, הוזכר ענין המניע בהקשר לחומר החקירה של השב"כ, אשר לא היה בפני בית המשפט המחוזי בחיפה, ושמא חומר זה "יכול שהיה מועיל להגנתם האפקטיבית של המבקשים" (עמ' 568 להחלטה), הגם שכב' הנשיא ברק סבר, כי אין בעילה זו, כשלעצמה, בכדי להקים תשתית למשפט חוזר.

לבדיקת השב"כ התייחסנו בהחלטתנו במשפט הזוטא (ראה עמ' 397-394), ואנו מפנים לדברים שנאמרו שם.
השב"כ בדק את השתייכותם האפשרית של הנאשמים לגוף או להתארגנות פח"ע.

כפי שאמרנו בהחלטתנו: "מסקנתם הסופית של אנשי השב"כ היתה כי הם לא השתייכו לאחד מגופי הפח"ע, או התארגות מקומית או קבוצה לאומנית" (עמ' 396).

חוקרי השב"כ שהעידו בפנינו הדגישו חזור והדגש, כי הם קיבלו מנדט אחד ויחיד, לבדוק את ההשתייכות או אי ההשתייכות של הנאשמים להתארגנות או לגוף לאומני.
הם לא בדקו את עצם ביצוע הרצח, ואף לא קיבלו לרשותם את מלוא חומר הראיות (מלבד אותן אמרות שהיתה בהן התייחסות למניע).
הם גם לא בדקו, וממילא לא הגיעו למסקנות, בשאלה אם הונעו הנאשמים או מי מהם על-ידי מניע לאומני, בין אם כמניע יחיד, ובין אם כמניע המצטרף למניעים אחרים.
כל עניינם היה, כאמור, בשאלה האם מדובר בהתארגנות מקומית או קבוצה לאומנית או השתייכות לקבוצה שכזו.

בפועל, מדברים הנאשמים בהודעותיהם על מניע לאומני.

למעשה, ניתן לומר שהנאשמים מדברים על שני מניעים:

א) מניע לאומני, כאשר כל אחד מהנאשמים טוען לקיומו אצל מי מהנאשמים האחרים;
ב) פחד, כאשר כל אחד מהנאשמים מדבר על כך שפחד מפני מי מהנאשמים האחרים, ולכן נגרר לביצוע המעשה.
עלי, בלבד, מזכיר גם מניע כספי.

באשר למניע הלאומני: 
אחמד: אחמד אומר בהודאתו ת/303 מיום 22.3.84, כי בשבוע בו בוצע הרצח, סמיר פנה אליו ואמר לו שהוא רוצה לחטוף ולהרוג "אחד יהודי". סמיר אמר לו, כי בסחנין אמרו לו להרוג יהודי.
בת/306 – דברים דומים. סמיר אמר לו שברצונו לחטוף ילד ולרצוח אותו. יכול להיות שמישהו אמר לו לעשות כך, כלומר לרצוח יהודי.

סמיר: בת/363 – הודאה מיום 18.3.84:
אחמד אמר להם שהוא רוצה "לחטוף אחד".
הוא שאל את אחמד למה הוא רוצה לחטוף אחד, ואחמד השיב כי "זה ענין פוליטי".

פתחי: בת/309 – הודאה מיום 28.3.84:
אחמד וסמיר תכננו לחטוף ילד. סמיר אמר שהוא מכיר את האחים המוסלמים בסחנין, והם אמרו לו תעשה, "תחטוף אחד ולא משנה מי ותהרוג אותו".
אחמד אמר לסמיר שגם הוא תומך באחים המוסלמים.

עלי: בת/267 – הודאה מיום 10.3.84:
שמע את אחמד ועאטף אומרים לסמיר שהם רוצים לחטוף ילד מדניה. 
הוא חושד שאחמד ועאטף עובדים עם ארגון חבלני ויתכן שבשל כך רצחו את הילד.
הוא יודע שסמיר שונא יהודים, וראה שסמיר לקח כסף מאחמד.
בת/241 – הודאה מיום 11.3.84:
שמע את אחמד אומר שכל היהודים מניאקים.

בת/365:
שמע בסופרמרקט שיחה, בה אמר אחמד שכל היהודים מניאקים, המנהל רוצה לזרוק אותו מהעבודה, ולכן הוא רוצה לחטוף ילד.
וראה גם ת/318.

עאטף: בת/135 – הודאה מיום 21.3.84:
שמע את סמיר מדבר עם אחמד, על חטיפת ילד מהאיזור.
הסיבה לביצוע המעשה – חבלה בישראל ולאומנות.
בת/294 – זיכרון דברים מיום 21.3.84:
סמיר דיבר שצריך לעשות משהו נגד הממשלה, ולחבל במישהו.
סמיר ואחמד אמרו שצריך לחטוף ילד, לא חשוב מאיפה, ולהרוג אותו.
בת/429 – הודאה מיום 28.3.84:
רצו לבצע פעולות חבלה בתוך ישראל, ולאחר מכן אפשר יהיה להתקשר עם ארגון פתח, שישלם פרס על כך.
סמיר היה זה שדיבר אתם בקשר לאירגון, אמר שהוא רוצה להתקשר עם אנשים מאירגון הפתח, הוא יודיע כי יש לו קבוצת אנשים מאורגנים עמו, וכי בצעו פעולות רצח.
ההודעה תהיה אחרי שהם יבצעו מספר חטיפות ורציחות ילדים, באותו זמן סמיר יביא או יבקש מארגון פתח כסף ונשק.
בשיחה נכחו כל הנאשמים.

התמונה הכללית, העולה מהאמור לעיל, היא כי כל הנאשמים מדברים על מניע לאומני (שהיה קיים רק אצל האחרים), לא ברמה הקונקרטית של השתייכות לארגון עוין או פעילות מוגדרת שהוטלה עליהם על-ידי אי מי, אלא כמניע שריחף ברקע.

שתי הערות:
א) הווריאציות השונות בדברי הנאשמים בנושא זה מעידות על כך שאין מדובר בתכתיב מגבוה;

ב) חרף הווריאציות, כל הנאשמים, פרט לסמיר עצמו, מדברים על סמיר כנותן את הטון בנושא המניע הלאומני, כאשר אחמד מחרה מחזיק אחריו.
אנו מפנים במיוחד לדבריו של עאטף בת/429 שהובאו לעיל.
עאטף מדבר על כך, שסמיר העלה את האפשרות שהם יבצעו עוד חטיפות. באופן מפתיע, הדברים מתקשרים עם דבריו של עלי בת/138 (השיחה המוקלטת בינו ובין עיסא עמאר), כי סמיר דיבר על אפשרות של חטיפה נוספת (ראה ת/138 עמודים 19-18).

3.	באשר לפחד כמניע:

דעתנו היא, כי דברים שאומרים הנאשמים בהקשר זה מהווים אחד הביטויים הבולטים לאותנטיות ולאמת שבהודאות. כל אחד מהנאשמים טוען, כי הנאשמים האחרים, או חלק מהם, איימו עליו, הוא פחד מהם, ועל כן נגרר לביצוע המעשה.

אחמד אומר: "ברצוני להגיד שאני השתתפתי אתם מתוך פחד מהם לאחר שהם איימו עלי בנשק ויש להם אנשים שיחסלו אותי ומתוך פחד אני השתתפתי אתם" (ת/303 עמ' 3).

סמיר אומר (תוך התפרצות בכי היסטרי): "בן זונה אחמד קוזלי, הוא אשם, הוא סיבך אותי איים עלי בסכין ואמר לי שיחתוך אותי מלמטה עד למעלה אם לא הייתי הולך אתו, הוא אמר לי יהרוג את הילדים שלי אם אני לא אלך אתו" (ת/151).

פתחי אומר: "אני מצטער מאד על מה שקרה, היות וזה היה מאחמד ועאטף ולא ממני והם איימו עלי ברצח ואני מבקש מהורי הילד רחמנות וסליחה וכל מה שמסרתי בעדותי זה נכון" (ת/197).

באשר לעלי: בת/244 אומר השוטר שלווה את עלי לאחר השיחזור, דוד צסטלין, כי "עלי תפס את ראשו בשתי ידיו וקילל". בתשובה לשאלת השוטר מה קרה, ענה עלי: "שהוא מקלל את סמיר שהשפיע עליו להצטרף ולחטוף ילד".

עאטף: בת/294 (זיכרון דברים מיום 21.3.84): הוא שוכנע להצטרף לתוכנית, לא איימו עליו, רק שכנעו אותו, שהוא צריך להוכיח את נאמנותו, ולכן לא יכול היה שלא להשתתף.

אמירות אלו ודומות להן, הן אמירות אופייניות, שניתן לצפות להן מנאשמים שהתוודו, והם מחפשים את הדרך להקטין ולגמד את חלקם בביצוע המעשה.

4.	דעתנו היא, כי המדינה עמדה בנטל המוטל עליה להוכיח מעבר לספק סביר, כי הנאשמים הם הרוצחים.

בסיכומיו אומר עו"ד פלדמן, בין היתר, כדלקמן:
"בדיאלוג שאי אפשר להשתיק אותו בין בית משפט נכבד זה ובין נשיא בית המשפט העליון, אי אפשר שיאמר בית המשפט לנשיא ברק, אכן, התמיהות כולן לא נפתרו. אכן אנו יודעים היום פחות ממה שידעת אתה בדבר מועד ואופן העברת הגופה, אך מי שמודה ברצח חזקה שהוא אשם, כי אנשים חפים מפשע לא מודים ברצח" (עמ' 180 לסיכומים).

ספק אם יש לאמירה זו מקום.

אין דיאלוג בינינו לבין נשיא בית המשפט העליון.

דיאלוג – אם כך ניתן לכנות זאת, מתקיים בינינו לבין חומר הראיות בתיק, בינינו לבין מצפוננו וחובתנו כבני אדם וכשופטים.
לוּ אכן היה דיאלוג בינינו לבין נשיא בית המשפט העליון, וודאי לא היינו משמיעים בפניו את הדברים ששם בפינו הסניגור המלומד.

מה שהיינו אומרים הוא: אדוני הנשיא, קיימתו את הוראתך "לפתוח את ההליך מחדש", לקיים הליך "DE NOVO", אשר בו "אין עוד להסתמך על הרשעת המבקשים או על הממצאים והמסקנות שהוסקו נגדם" (עמ' 566 להחלטה במ"ח 7929/96 קוזלי נ' מ"י, וראה גם תקנה 9(ב) לתקנות בתי המשפט (סדרי דין במשפט חוזר), התשי"ז-1957).

קיימנו כרוחה וכלשונה את הוראתך, כי "בהחלטה על קיומו של משפט חוזר אין משום קביעה כי המבקשים זכאים. אין בה גם קביעה כי המבקשים אשמים ... ההחלטה על משפט חוזר כשמה כן היא: החלטה על משפט חוזר. לא החלטה במשפט חוזר" (שם, שם).

התמיהות, לשיטתנו, נפתרו לפחות ברובן המכריע. ידיעתנו באשר לכל רכיבי ההתרחשות הפלילית שבה נחטף ומצא את מותו דני כץ בן ה-15 ז"ל, היא כזו שהגענו למסקנה שהתביעה הרימה את הנטל המוטל עליה להוכיח שהנאשמים הם שרצחו את המנוח.

יש בפנינו תמונה מלאה ואם קיים פרט זה או אחר שלא הוברר עד תומו, אין מדובר בפרט שחסרונו שולל או מטיל ספק סביר במסקנה האמורה.

לשם השוואה: בע"פ 408/79 אבו עמרה נ' מ"י, פ"ד לד(2) 272, הגיע בית המשפט למסקנה כי אשמתם של המערערים הוכחה במידת הוודאות הראויה, חרף העובדה שהאחד דיבר על ירי במנוח בתת מקלע, בעוד שני המערערים האחרים טענו, כי הרצח בוצע על-ידי סכין.
לגבי שעת הרצח מסר אחד המערערים שם, כי הרצח היה בשעות אחר הצהריים, לפי דברי המערער השני, באישון לילה, ולדברי המערער השלישי בשעות אחר הצהריים המאוחרות.
סתירה אחרת התייחסה לשאלה באיזו דרך ובאיזה אמצעי תחבורה הגיעו הקושרים למקום הרצח.
סתירה נוספת התייחסה לשאלה, מי האיש שגרם במישרין למותו של המנוח, וסתירה שהוגדרה על-ידי בית המשפט שם כשולית, מתייחסת לצורת ההצתה של הגופה והמכונית.

בענייננו – יש בפנינו, בסופו של יום, גירסה משותפת וברורה באשר לכל אחד ממרכיביו המרכזיים של האירוע, וגירסה זו נתמכת בכל אותן ראיות רבות שפורטו על ידינו לעיל.

בפרשת אבו עמרה הנ"ל, ציטט כב' השופט שמגר (כתוארו אז), את דבריו של כב' השופט ברק (כתוארו אז), בע"פ 260/78 עבדלה שחדה נ' היועץ המשפטי לממשלה, פד"י לג 2042, כדלקמן:
"האמת כולה טרם נחשפה שכן שותפיו של המערער טרם נמצאו. אך האמת על חלקו של המערער באירוע הפשע, הובהרה במידת הוודאות הדרושה להרשעה במשפט הפלילי".
דברים שנאמרו שם – יפים לענייננו, אם כי לשיטתנו הם בבחינת הרבה למעלה מן הנדרש.

האמת, לשיטתנו, נחשפה והיא ברורה וחדה במידת הוודאות הנדרשת במשפט הפלילי, ובמידה המקיימת, כאמור, גם את היסוד המוסרי המצוי בהרשעה.

בוודאי לא היינו אומרים לו, לנשיא, כי הכרעתנו מבוססת על כך, "שמי שמודה ברצח חזקה שהוא אשם כי אנשים חפים מפשע לא מודים ברצח".
היינו אומרים, כפי שאמרנו לאורך הכרעת הדין, כי ההודאות הן אכן הנדבך העיקרי בלעדיו אין, אך הטענה כי עליהן בלבד מבוססת ההרשעה בתיק זה, היא בבחינת מיתוס שצבר תנופה לאורך השנים.

לא מכבלי ההודאות, כפי שנטען בסיכומים, אין הנאשמים יכולים להשתחרר, אלא מכבלי המעשה הנורא שביצעו.

פתחנו בפרק אחרון זה בדבריו של כב' השופט חשין, בענין בן ארי ובכך גם נסיים.
וכך נאמר:
"הנה כי כן בסופו של ההליך הרציונלי לבחינתן של חלופות העשויות להקים ספק סביר באשמתו של נאשם, וגם במקום שבית המשפט יאמר אל ליבו: כל חלופות אפשריות נעדרות הן, לכאורה, כל משקל של ממש ומכאן שהתביעה הוכיחה את אשמתו של נאשם מעבר לכל ספק  סביר. גם בהגיענו לתחנת סיום זו, אפשר שקול קטן וחרישי - קול המוסר - יעלה בו בשופט ממצפונו ויאמר לו: אחרי כל אלה "זה לא זה". אפשר שקול זה פירושו לא יהיה אלא ספק סביר רציונלי, אפשר גם אחרת..." (עמ' 125).

בדומה לאמור באותה פרשה: הקול לא עלה בנו ולא לחש באוזנינו.

אנו סבורים, כי חמשת הנאשמים שבפנינו חטפו, התעללו מינית, ורצחו את דני כץ המנוח בתאריך 8.12.83.

אנו מרשיעים את הנאשמים בעבירות שיוחסו להם בכתב האישום.

ניתן והודע היום, י"ג באדר תשס"ב, 25 בפברואר 2002, במעמד הנאשמים, סניגוריהם ובאי כוח המדינה.

ד' ברלינר, שופטת
אב"ד		ז' המר, שופט		י' שטופמן, שופטת