בית המשפט המחוזי בחיפה	
ת"א 164-98 בנק לאומי לישראל בע"מ  נ' ינ-גול בע"מ ואח' 
	03 יוני 2009	

	
בפני 	כבוד השופט א' קיסרי

תובע/ נתבע שכנגד	
 בנק לאומי לישראל בע"מ 	

נגד

נתבעים	
1. ינ-גול בע"מ
2. גולדשטיין שמואל           תובע שכנגד
3. גולדשטיין יהושע
4. גולדשטיין איתן
5. גולדן גולפק 73 בע"מ	

פסק דין חלקי	

התובע, בנק לאומי לישראל בע"מ ("הבנק"), הגיש ביום 19.1.98 כתב תביעה בסדר דין מקוצר נגד הנתבעת 1, חברת ינ-גול בע"מ ("ינגול" או "החברה") ונגד הנתבעים 5-2, גולדשטיין שמואל ("שמואל"), בנו גולדשטיין איתן ("איתן"), גולדשטיין יהושע ("יהושע") וחברת גולדן גולפק 73 בע"מ ("גולפק") שערבו לחובותיה של החברה. התביעה היא לתשלום יתרת חובה בחשבון הבנק של החברה ויתרה בלתי מסולקת של אשראים שניתנו לה, על סך 1,199,533.82 ₪, בצירוף ריבית בנקאית מיום 1.1.98.

בהתאם להחלטת בית המשפט מיום 5.2.01 (בש"א 3877/99 ו-3357/99) שניתנה בהסכמת הבנק, ניתנה לנתבעים רשות להתגונן.

ביום 24.3.05 הגיש שמואל תביעה שכנגד על סך 917,187 ₪ בגין חיובי הריבית שחייב הבנק ביתר, חיובי הריבית החריגה המרבית שחייב הבנק בניגוד לריביות המוסכמות וכן פיצויים בגין מימוש תכניות חיסכון. לתביעה שכנגד צורפה חוות דעת של מומחית מיום 11.3.99 (נ/20) ("חוות הדעת"),  שנערכה על ידי גב' חן ביטון ("ביטון"). חוות הדעת צורפה בשעתו גם לבקשת הרשות להתגונן שהגישו הנתבעים. 

מטעם הבנק העידו מר אשר יופה ("יופה"), גב' רוית שריד ("שריד") ומר יגאל ויצמן ("ויצמן"). מטעם הנתבעים העידו שמואל, איתן ויהושע, וכן ביטון.

רקע עובדתי

חשבון ינגול בבנק – חשבון חוזר דביטורי (חח"ד) מס' 266000/19 ("החשבון") נפתח בשנת 1976. עם פתיחת החשבון חתמה ינגול על מסמך תנאי ניהול חח"ד ("תנאי החשבון"). שמואל, איתן ויהושע, בעלי מניות ומנהלים בינגול, חתמו בשנת 1981 על כתב ערבות מתמדת ללא הגבלה בסכום להבטחת כל חובות ינגול לבנק, וגולפק חתמה על כתב ערבות, כאמור, בשנת 1990.

לאחר הגשת התביעה קטן החוב משמעותית, כאשר רובו נגבה באמצעות פעולות מימוש נכסים שהבנק נקט בהן, לרבות מימוש נכס מקרקעין בבעלות החברה, מימוש כלי רכב בבעלות החברה, גביית המחאות שהופקדו כביטחון בבנק, מימוש תוכניות חיסכון על שם שמואל וגביית תשלומים מאיתן מכוח עיקול סכום מסוים ממשכורתו.

בהתאם להודעת הבנק (נ/12) עמדה יתרת סכום החוב, נכון ליום 27.3.07, על סך של 388,766 ₪ (כולל ריבית ליום 31.12.06).

במטרה למנוע מהבנק לממש את תכניות החיסכון שלו, הגיש שמואל לבית משפט זה תובענה נגד הבנק לצו מניעה בת.א. (חי') 473/98 (גולדשטיין נ' בנק לאומי לישראל בע"מ לא פורסם, 20.1.00 (נספח "א" לתצהיר שמואל (נ/21))("תביעת שמואל"). בפסק הדין דחה בית המשפט  את התביעה, תוך שהוא קובע, בין השאר, שאם יתברר שהחוב אינו קיים, או שהוא קטן מן הסכום הנתבע, תחול על הבנק חובה להשיב את המצב לקדמותו כאילו לא "נשברו" תכניות החיסכון כתוצאה ממימושן על ידי הבנק לצורך פירעון החוב. בקשר לכך תצוין גם העובדה, כי בהליך שהתנהל בתביעת שמואל הוא העלה טענות שונות אשר עליהן הוא, וכמותו גם שאר הנתבעים, חזר בגדר הליך זה. אין צורך לומר כי ככל שהדברים נוגעים לשמואל, מהווה פסק הדין שניתן בתביעתו מעשה בית דין ואין הוא יכול לשוב ולטעון טענות שנדחו בפסק הדין. 

לגבי שאר הנתבעים המצב שונה במקצת, וקביעות בית המשפט בפסק הדין בתביעת שמואל אינן מהוות מעשה בית דין האוסר העלאת טענות שאותן דחה בית המשפט בפסק הדין. עם זאת, לאחר ששקלתי את טענות הנתבעים לא שוכנעתי כי קיימת סיבה לסטות מן המסקנות שאליהן הגיע בית המשפט בפסק דינו בתביעת שמואל ולכן, גם אם לא מן הטעם של מעשה בית דין, ראיתי לנכון לדחות טענות אלה לגופן. 

תמצית טענות הצדדים 

לטענת הבנק, שמואל, איתן ויהושע ערבו בערבות מתמדת ללא הגבלה בסכום לגבי כל חובות החברה, ולכן עליהם לשאת בחוב שהצטבר כמפורט לעיל. אשר לתביעה שכנגד, טען הבנק להתיישנות, וכן הכחיש את מכלול הטענות שהועלו בה.

טענות ההגנה של הנתבעים היו כי הבנק חייב את חשבון החברה אצלו ביתר, כי מימוש הביטחונות נעשה שלא כדין ובחסר, כי האשראי הבנקאי לחברה הופסק באופן חד צדדי וללא הודעה, כי הבנק ויתר על ערבות בלתי מוגבלת של חברת גולדן בע"מ ("גולדן") שהועמדה להבטחת חובות החברה, וכי נפלו פגמים במסמכי הבנק המהווים את הבסיס לחיוב, היינו בקשות האשראי של החברה וכתבי הערבות. 

בתביעה שכנגד שהגיש שמואל הוא חזר על מרבית הטענות שנטענו בכתב הגנתם של  הנתבעים והוסיף גם את הטענה בדבר קיזוז שלא כדין של סכומי תכניות החיסכון.  

דיון

לאחר ששמעתי את העדים, עיינתי בחומר הראיות שהוגש על ידי הצדדים ושקלתי את טענות הצדדים, הגעתי למסקנה שיש לקבל את תביעת הבנק בחלקה ואת התביעה שכנגד שהגיש שמואל בחלקה. הנימוקים לכך מובאים להלן, אלא שקודם שאפרטם אציין כי פסק דין זה הוא פסק דין חלקי, הכולל הוראות בדבר עריכתם של חישובים מסוימים אשר רק לאחר שייערכו ויוגשו, ניתן יהיה לערוך פסיקתה שבה יפורטו הסכומים המדויקים שבהם חייבים הצדדים, בהתאם לקביעות הכלולות בפסק דין חלקי זה (השוו לבש"א 7132/94 בנק המזרחי המאוחד בע"מ נ' תעשיות מרסי עפולה בע"מ פ"ד מט(1) 532).

הפסקת האשראי הבנקאי שהועמד לחברה

לטענת הנתבעים, בתקופה שלפני הגשת התביעה הייתה החברה בתוך מסגרת האשראי המאושרת על ידי הבנק, בסך של 1,350,000 ₪, אולם הבנק בחר לא לכבד המחאות של החברה, באופן שחשבונה הפך למוגבל, דבר שהביא למעשה לקריסתה.

לטענת הבנק, מסגרת האשראי לחברה בחשבון העו"ש עמדה על סך של 600,000 ₪ בלבד (ועוד 400,000 ₪ הלוואות זמן קצר ו-350,000 ₪ הלוואות זמן ארוך), וזו חרגה ממנה קודם להגשת התביעה. הבנק התריע בפני החברה וחזר והתריע, התקיימו בין הצדדים פגישות בעניין, החברה התחייבה לחסל את החריגות, להפקיד כספים ולהמציא ביטחונות נזילים נוספים, אך לא עשתה כן וניתקה מגע. הבנק הוסיף וטען, כי לאחר הפסקת פעילות החברה עקב חריגה מהותית ממסגרת האשראי שהוקצתה לה הוא הפסיק את מתן האשראי, ועל כן כל ההמחאות שחוללו סורבו כדין. עוד טען הבנק, כי אין להטיל עליו את האחריות לכך שהחברה נקלעה לקשיים כספיים ואחריות זו מוטלת עליה בלבד, בשל אופן ניהול העסק. לטענת הבנק, זכותו להעניק אשראי או להפסיק מתן אשראי מעוגנת בהסכמים בין הבנק ללקוח, בסעיף 2(א) לחוק הבנקאות (שירות ללקוח) ובפסיקת בית המשפט העליון (ע"א 323/80 אלתית בע"מ נ' בנק לאומי, פ"ד ל"ז(2) 673 (1983)). כן הפנה הבנק לת.א. (חי') 645/05 טופז יהלומים נ' בנק הפועלים, (לא פורסם, פסק דין מיום 23.6.07).

אין מחלוקת בין הצדדים, כי מסגרת האשראי (אובליגו) בחשבון החברה בתקופה שלפני הגשת התביעה ועד ליום 30.8.97 עמדה על 1,350,000 ₪. במסגרת זו ניתנה תקרת אשראי נפרדת לעו"ש (600,000 ₪), להלוואות זמן קצר (400,000 ₪) ולהלוואות זמן ארוך (350,000 ₪) (כמפורט בנספח י"ב לתצהירי הבנק – ת/1, ת/2 ות/3). עיון בדפי חשבון העו"ש של החברה בבנק (נספח י' לתצהירי הבנק) מעלה, כי חשבון זה התנהל כל השנים ביתרות חובה, ובסמוך למועד סיום הסכם המסגרת האמור (30.8.97) חרגה החברה ממסגרת האשראי שניתנה לה בחשבון העו"ש (בסך של 600,000 ₪ כאמור) בשיעורים ניכרים ועד כדי למעלה מ- 1,000,000 ₪. רק בסוף חודש דצמבר 1997 ירדו יתרות החובה בחשבון אל מתחת ל- 600,000 ₪, אך בתחילת ינואר 1998 הם עלו שוב מעל לסכום זה. ברור, אפוא, כי החברה חרגה ממסגרת האשראי שהוקצתה לה. טענת הנתבעים, שלפיה בעת שהחל הבנק להחזיר המחאות הייתה החברה במסגרת יתרת האשראי המאושרת מבחינת הבנק, אינה מבוססת די הצורך. המכתבים שהוחלפו בין הצדדים מספר חודשים לפני הגשת התביעה (נספחים י"ג-י"ז לתצהירי נציגי הבנק), המעידים על הדין ודברים שהתנהל ביניהם, לרבות התראת הבנק כי לא יאשר כל גידול ברמת האובליגו בחשבונות (נספח י"ז לתצהירי הבנק), אינם עולים בקנה אחד עם עדותו של איתן (בסעיף 28 של תצהירו - נ/22), שלפיה רק ימים ספורים לפני הגשת התביעה פנתה אליו שריד טלפונית ודרשה שיועברו לבנק באופן מידי המחאות לביטחון בסך של 400,000 ₪, ובעקבות כך החל הבנק לסרב לכבד המחאות של החברה, דבר שהוביל לקריסתה. 

אשר על כן יש לדחות את טענת הנתבעים, שהאשראי הבנקאי שהועמד לחברה הופסק על ידי הבנק באופן חד צדדי וללא הודעה מראש. נראה לי שהתכתובת שהוחלפה בין החברה לבין הבנק בחודשים האחרונים של שנת 1997 משקפת את העובדה שהחברה נקלעה, ככל הנראה, לקשיים כספיים וכי אלה לא נעלמו מעיני הבנק, ולאחר שהוא התריע על כך מספר פעמים ודרש את הגבלת היקף האשראי והגדלת הביטחונות, הוא החל בנקיטת פעולות שהובילו להפסקת פעילות החברה. 

נוכח מסקנתי זו אין אני רואה צורך לנקוט עמדה לגבי טענת הבנק שזכותו להעניק אשראי או להפסיק מתן אשראי מהטעמים שפירט, לרבות סעיף 3 לתנאי החשבון (נספח א' לתצהירי הבנק), שלפיו "הבנק לא יהיה חייב לתת או לחדש האשראי ויהיה רשאי, בכל עת, בלי לתת ללקוחות הודעה מוקדמת על כך, להפסיק את מתן האשראי או להקטין את סכומו", הוראת סעיף  2(א) לחוק הבנקאות (שירות ללקוח), תשמ"א 1981, והפסיקה שאליה הפנה.

לא למותר הוא להזכיר, בהקשר זה, כי טענה דומה הועלתה על ידי שמואל ואיתן בהליכים שהתנהלו נגדם (ונגד החברה ויהושע) בת.א. 4657/98 בבית משפט השלום בחיפה. בפסק הדין שניתן באותו עניין דחה בית המשפט את טענות שמואל ואיתן שהבנק שהיה התובע שם (הבנק הבינלאומי הראשון לישראל בע"מ) אחראי לקריסת החברה בשל החלטתו השרירותית והחד צדדית להפסיק את האשראי שניתן לחברה.  למסקנותיו של בית משפט השלום בת.א. 4657/98 הנ"ל אין אמנם ערך ראייתי לצורך קביעת ממצאים בתיק זה אולם בה בעת לא ניתן להתעלם מן המשמעות שיש ליחס להעלאת טענה זהה גם כלפי בנק אחר אשר נקט כלפי החברה באותן פעולות כפי שעשה הבנק.

מימוש ביטחונות שלא כדין ובחסר

הנתבעים טענו שהבנק מימש נכס מקרקעין של החברה ברח' קיבוץ גלויות 79 בתל-אביב (גוש 6971 חלקה 27, 26) ("נכס המקרקעין"), אשר מושכן על ידי החברה לבנק בערך מופחת, שלא כדין ותוך הימנעות מלקבל הצעה גבוהה יותר שהוצעה בגינו לנתבעים. בנוסף, הבנק נמנע מלנקוט בפעולה לגיטימית (תשלום בסך של 15,000 ₪), שהיה בה כדי למנוע את חיוב חשבון החברה במס שבח בגין המכירה, וכך מנע הקטנת החוב. כמו כן, הבנק תפס שלושה כלי רכב שבבעלות החברה ששועבדו לו, אך מכר רק שניים מהם, ולכן את ערך הרכב השלישי יש להפחית מחוב החברה. בנוסף, הבנק מימש בחסר (בשיעור של פחות מ-25%) המחאות של לקוחות החברה אשר החזיק בידיו כביטחונות, אשר ערכם המצטבר עמד על כ- 440,800 ₪, וכי הבנק גבה בחסר (בשיעור של 13% בלבד) מחייבים שונים של החברה שעליהם הטיל עיקולים, ובהם גם לקוחות מבוססים, וזאת בשל העדפתו לגבות מהנתבעים או בשל התרשלותו מלממש את הביטחונות הנוספים שהיו בידו.

שמואל טען כי הבנק מימש את הביטחונות שהיו בידיו שלא כדין ובחסר. בעניין זה נטען על ידי הנתבעים שהבנק חילט שלא כדין כספים מתכניות חיסכון שהיו רשומות בחשבון על שמו ועל שם רעייתו המנוחה, שרה גולדשטיין ז"ל ("שרה"), ובכך נפגעו זכויות הנהנים על פי צוואתה של שרה (שעפ"י החלטה מיום 23.1.08 צורפה כספח "טו" לתצהיר שמואל, נ/21).

הבנק דחה טענות אלה, וטען כי כל הביטחונות שהיו בידיו מומשו כדין ובהתאם לאישור בית המשפט או ראש ההוצאה לפועל, וללא כל התנגדות מצד הנתבעים. לטענתו, הוא מימש את נכס המקרקעין וקיבל בגין מכירתו סך גבוה יותר מהשווי העדכני שלו במימוש מהיר. הנכס מומש בהתאם לאישור ראש ההוצאה לפועל והחברה לא התנגדה לאישור מכר זה, ואף לא ערערה עליו לאחר מכן. ובאשר לטענת הנתבעים כי הוצע על ידם רוכש פוטנציאלי שהיה מוכן לשלם סכום גבוה יותר, טענה זו לא הוכחה כלל.

טענות אלה של הבנק נראות לי ואני סבור כי נכס המקרקעין מומש כדין. טענת הנתבעים בדבר הצעה שהוצעה להם לתשלום תמורה כפולה בגינו לא הוכחה וזהותו של מציע ההצעה האמורה, שלא הובא לעדות, נותרה עלומה. לא הוצג מסמך כלשהו בכתב שיהא בו כדי לתמוך בטענה, ואף מהאמור בפסק הדין בתביעת שמואל הנ"ל עולה הרושם, כי מדובר בהצעה לא בשלה אף מטעמו של המציע עצמו, אשר "כמעט הסכים"  לשלם 500,000 $ (עמ' 7 לפסק הדין).

ההסבר שנתן הבנק לצורך בהערכת שווי נוספת של נכס המקרקעין עובר למימושו, הערכה אשר הייתה נמוכה באופן משמעותי מהערכת השווי הראשונית שלו, הוא שבטרם מימוש נכס נדרשת שמאות עדכנית (עדות ויצמן, עמ' 70, מול שורה 10-9), וההסבר נראה סביר על פניו. אשר למס שבח מקרקעין, חזקה על כונס הנכסים של הרכוש הממושכן של החברה כי פעל כדין במימוש נכס המקרקעין, לרבות בעניין תשלום מס שבח בגינו, ומשלא הועלתה טענה כלשהי כלפיו בעת הרלוונטית, אין בידי לקבל טענת הנתבעים. מכל מקום, העובדה היא כי נכס המקרקעין מומש באישור ראש ההוצאה לפועל, וזאת לאחר שניתנה לנתבעים ולחברה זכות להתנגד למימוש זה, ואם לא עשו כן, אין הם יכולים להישמע כעת בעניין זה. 

אשר למימוש כלי הרכב של החברה, נראה לי כי טענות הנתבעים, שלפיהן יש ראיות לכך שנמכרו רק שניים מבין שלושת כלי הרכב ולא ברור מה עלה בגורל הרכב השלישי, בדין יסודן. עד הבנק ויצמן מסר כי שלושת כלי הרכב שבבעלות החברה נמכרו, בהתאם לאישורי ראש ההוצאה לפועל, בתמורה לסך כולל של 41,453 ₪, אשר הופקד בחשבון החברה ושימש להקטנת יתרת החובה (תצהיר ויצמן (ת/3) סעיף 96ב' ונספח "י" לתצהיר (דף חשבון 13/98)). דברים אלה נתמכים בדפי החשבון של החברה בבנק (דף חשבון  13/98 נספח י' לתצהיר ויצמן ת/3). אולם מנגד עומדים תוכנו של מכתב כונס הנכסים של הרכוש הממושכן של החברה מיום 27.8.98 (נ/17), המזכיר שני כלי רכב בלבד, ושלפיו ההצעות הגבוהות ביותר שהתקבלו עבורם עמדו על סך כולל של 51,500 ₪, תוכנו של מכתב ב"כ הבנק מיום 24.12.00 (נ/15) אשר אינו מפרט כמה כלי רכב נמכרו, ומעל לכל עדותו של ויצמן בעמ' 72 לפרוטוקול, שלפיה אין הוא יודע מה עלה בגורלו של כלי הרכב  השלישי. אין מי שיחלוק כי מאז החלו ההליכים המשפטיים למימוש נכסי החברה נוצרו פערי מידע משמעותיים בין הבנק לבין הנתבעים, במידה המצדיקה את הטלת נטל הראיה על הבנק להסביר סתירות וספקות העולים מן הראיות, שהן מסמכים שלו או של כונס הנכסים שפעל מטעמו. לכן, נראה לי שצודקים הנתבעים כשהם מבקשים לקבוע שבאין הסבר או ראיה למה שעלה בגורלו של הרכב השלישי, יזוכה חשבון החברה לכל הפחות בסכום הנמוך משני הסכומים שהוצעו עבור שני כלי הרכב האחרים (נ/17), היינו בסכום של 20,000 ₪ (25,000 ₪ בניכוי 20% בגין מימוש מהיר), נכון ליום 19.10.98 (שהוא המועד שבו זוכה חשבון החברה בגין מכירת כלי הרכב האחרים – נ/13).

גם הטענה בדבר גבייה בחסר של המחאות של לקוחות החברה שהבנק החזיק בידיו כביטחונות נדונה והוכרעה בפסק הדין בתביעת שמואל (בעמ' 8). בדומה למה שנקבע שם, אף אני סבור כי טענת הנתבעים בדבר גבייה בחסר מחייבים של החברה לא הוכחה. אין מחלוקת כי הבנק גבה מש.א.ל. תעשיה אווירית סך של 21,538 ₪. לגבי יתר החובות, בשיעור של כ- 141,000 ₪ (כמפורט בסיכומי הנתבעים 2,4 ו-5, סעיף 18), הנתבעים לא הראו כיצד יכול היה הבנק לגבותם ולא עשה כן, ואין בידי לקבל את הנחתם, שלא הובא לה ביסוס כלשהו, כי היה על הבנק לגבות לפחות 75% מהם. לא זו אף זו, בהתאם להסכמת הצדדים, אשר ניתן לה תוקף של החלטה ביום 15.6.99 (ת/7), כל הכספים שהגיעו לחברה מאת החייבים הועברו לחשבון מכוח עיקולים זמניים שהוטלו אצל אותם חייבים (המחזיקים) כאשר "הנתבעים מתחייבים לפעול לשם קבלת הכספים כאמור מאת המחזיקים השונים". כיוון שהנתבעים לא פעלו בהתאם להסדר מוסכם זה, אין להם להלין אלא על עצמם בלבד.

בעניין מימוש תכניות החיסכון טען הבנק כי הוא נעשה כדין, והוא מפנה לפסק הדין שניתן בתביעת שמואל שם נקבע הדבר. עניין זה  מצריך התייחסות משני היבטים שונים. האחד, השאלה אם פעולות הבנק למימוש תכניות החיסכון כדי לפרוע את חוב החברה נעשו כדין. ההיבט השני, בהנחה שאכן כך הדבר, הוא שאלת התוצאות הנובעות מכך לעניין טענה אחרת שהועלתה על ידי הנתבעים בדבר חיוב היתר שנעשה על ידי הבנק. 

לשאלה הראשונה, היינו אם הבנק נהג כדין כשמימש את תכניות החיסכון, ניתנה תשובה חיובית בפסק הדין בתביעת שמואל, אלא שבמהלך הבירור המשפטי בתיק זה הסתבר, שבניגוד לטענה שהועלתה בתביעת שמואל שלפיה תכניות החיסכון הן שלו, תכניות החיסכון משותפות גם לרעייתו המנוחה שרה (נ/9), וכעת טוען שמואל כי המימוש פגע בזכויות יורשיה של שרה שהלכה לעולמה קודם למימוש. 

טענה זו איני יכול לקבל. כפי שקבע בית המשפט בפסק הדין בתביעת שמואל, תכניות החיסכון אינן אלא זכויות חוזיות שמכוחן זכאי בעל התכנית לקבל מן הבנק את הסכומים שהפקיד בצירוף כל טובת הנאה המובטחת על פי תנאי התכנית. העובדה ששרה הייתה שותפה של שמואל בזכויות על פי תכניות החיסכון, משמעה כי חיובו של הבנק לפי תכניות חיסכון אלו הוא חיוב כלפי נושים אחדים או, במילים אחרות, זהו מצב של ריבוי נושים. למצב כזה מתייחס סעיף 59 לחוק החוזים (חלק כללי) התשל"ג-1973 ("חוק החוזים") המורה כי:

"(א)	שניים שמגיע להם חיוב אחד, חזקה שכל אחד מהם רשאי לדרוש את קיומו, ובלבד שלא יפרעו מהחייב יותר מן המגיע ממנו; החייב רשאי לקיים את החיוב כלפי אחד הנושים, לפי בחירתו, כל עוד לא ניתן פסק דין לטובת הנושה האחר. 
(ב)	חזקה על הנושים שהם שותפים בחיוב בחלקים שווים; קוים החיוב כלפי אחד מהם, רשאי השני לדרוש ממנו את חלקו."

מימוש תכניות החיסכון על ידי הבנק, על דרך של קיזוז מחובה של החברה והקטנתו של ידי כך, הוא בבחינת קיום (גם אם חלקי) של חיוב הבנק כלפי שמואל מכוח תכניות החיסכון (סעיף 53(א) לחוק החוזים וראו גם ע"א 2703/98 אברהם גינדי בע"מ (בפירוק) נ' שפיגלר פ"ד נה(1) 369, בעמ' 383) . לפי הסיפא של ס"ק (א) רשאי הבנק לקיים את החיוב כלפי שמואל בלבד, אשר מצידו עלול להימצא חב כלפי שרה (או יורשיה) מכוח סעיף 59(ב), אולם מטעמים מובנים עניין זה אינו עומד לדיון ואין צורך לקבוע דבר לגביו. לכן, טענתו של שמואל שלפיה מימוש תכניות החיסכון נעשה לאחר שניתן צו לקיום צוואתה של שרה, מתייחסת לעובדה שאינה מעלה ואינה מורידה ויש לדחותה. 

אם אכן מימוש תכניות החיסכון על ידי הבנק נעשה כדין, מתעוררת שאלת ההיבט הכמותי של פעולת מימוש זו וההשלכות הנובעות ממנה הן על תביעת הבנק והן על תביעתו הנגדית של שמואל. 

לפי הראיות זקף הבנק במועדים שונים סכום של 728,778 ₪, שאותו קיזז מתכניות החיסכון, לזכות חשבון החברה ובכך הקטין את חובה (מכתב בא כוח הבנק מיום 24.12.00 – (נ/15) וסעיף 96ב' לתצהיר ויצמן (ת/3)). אלא ששמואל מוסיף וטוען, והצדק עמו, כי הסכום האמור אינו משקף את מלוא הסכום שהופקד בתכניות החיסכון, אשר נכון ליום 31.12.96 עמד על 988,601 ₪ (נ/9). במאמר מוסגר יצוין כי הסכום המצוין באישור היתרות (נ/9) משקף את שווי תכניות החיסכון למועד סיומן (אולם עיון בפרטי המסמך מראה שהשינויים המתחייבים מהסתייגות זו הם שוליים בעיקרם, במיוחד כשמדובר באישור שניתן כשנה קודם לפתיחת ההליכים המשפטיים בתיק זה).

טענה נוספת של שמואל, המוצדקת אף היא, היא שלבנק אין הסבר לפער בין הסכום שנטען כי חולט במימוש תכניות החיסכון לבין הסכום הרשום בספרי הבנק, המשקף את שוויין הכולל של תכניות אלה. מדובר בפער של כ-260 אלף ₪, אשר ויצמן לא יכול היה להסביר מה עלה בגורלו (עמ' 67-65 לפרוטוקול). בא כוחו של שמואל ביקש לקבוע כי סכום זה עדיין מוחזק בידי הבנק, ונוכח הראיות שהזכרתי לעיל נראה שאין מנוס מקביעה כי אכן אלה הם פני הדברים וכי הבנק מחזיק בסכום של 260 אלף ₪ בערכי מועד הגשת תביעת הבנק (במאמר מוסגר ייאמר כי בקביעה זו יש אי דיוק מסוים שכן, כאמור, שווי תכניות החיסכון הנזכר באישור היתרות (נ/9) מתייחס למועד סיום התכניות, אולם קביעת יום הגשת התביעה כמועד הרלוונטי היא אומדן המניח את הדעת). למסקנה זו יש השלכה על תביעתו הנגדית של שמואל ואתייחס לעניין בהמשך פסק הדין. 

ויתור הבנק על ערבות בלתי מוגבלת שהועמדה להבטחת חובות החברה

לטענת הנתבעים, ימים ספורים לפני הגשת התביעה ויתר הבנק על ערבות בלתי מוגבלת בסכום שהעמידה גולדן ובשל כך הוא ביטל, ביום 9.1.08, את מסגרת האשראי של החברה באופן חד צדדי וללא מתן הודעה, בנימוק של חוסר ביטחונות. הסברם של עדי הבנק בעניין זה, שלפיו תמורת סילוק החוב של גולדן הסכים הבנק לביטול הערבויות שנתנה, נראה לי סביר. כך גם עדותו של ויצמן, שלפיה כאשר הבנק דרש ביטחונות כוונתו הייתה למשכנתא, רכב, ממסרים עתידיים (עמ' 75, שורה 28), ו"לא ניתן משקל גדול לערבות של אותה חברה שאותה הסרנו" (שם, שורה 29), סבירה בעיניי. לכל אלה יש להוסיף כי טענת הנתבעים בעניין זה מעוררת תמיהה מסוימת, שכן גולדן הייתה חברה קשורה, והיוזמה לסילוק חובה לבנק לשם ביטול ערבויותיה באה מצידה של החברה כחלק מהתארגנות עסקית חדשה (נספח ט"ז לתצהירי הבנק), ולכן קשה לראות כיצד יכולים הנתבעים להלין על הבנק בעניין זה. 

לגבי התכניות להכניס משקיע חיצוני, הרי שאם טענות הנתבעים נסמכות על מידע המתפרסם בעיתונות (נ/18), הן אינן יכולות להתקבל. ידיעה עיתונאית שלפיה מתנהל מו"מ עסקי כזה או אחר אינה עובדה שהנתבעים יכולים היו להסתמך עליה ביחסים העסקיים עם הבנק. אשר למידע המפורט במכתב ינגול (נספח ט"ז לתצהירי הבנק), הבנק לא הסכים לאמור בו, כפי שהודיע במפורש במכתבו מיום 23.11.97 (נספח י"ז לתצהירי הבנק), ולא ניתן לומר כי התנגדותו זו של הבנק הייתה בלתי סבירה בנסיבות שהיו קיימות אז.

פגמים במסמכי הבנק

הנתבעים טענו, כי בהקצאת אשראי לחברה פעל הבנק על פי מסמכים בחתימה חסרה, שאינם תקפים. עיקר טענת הנתבעים כוון לבקשות לקבלת אשראי (נ/3, נ/4, נ/5), אשר נחתמו בחתימה אחת בלבד, בניגוד לנדרש על פי מסמכי היסוד של החברה, החלטותיה, אישור רואי החשבון ומסמכי הבנק, דהיינו שתי חתימות (של נציג אחד מכל אחת ממשפחות גולדשטיין השותפות בחברה) בצירוף חותמת החברה. תשובתו העיקרית של הבנק הייתה כי מדובר בטענה סתמית, שגם אם תתקבל, יפעל הדבר לרעת המנהלים, שהרי החברה נהנתה מאותם אשראים. כמו כן מדובר בטענה שיש בה התכחשות בדיעבד לפעולות שבוצעו בבנק על ידי נציגי החברה, שעליהן הסתמך הבנק עת העניק לה אשראים נוספים בחשבון. לגופו של עניין טען הבנק, כי כל אחד מהמנהלים בחברה הודה שסמך על האחר, כך שהוכח שכל חתימה נחתמה בהרשאה של בעלי המניות. עוד טען הבנק, כי הוא פעל כל השנים בהתאם לזכויות החתימה בחשבון לאור מסמכי זכויות החתימה שנחתמו בבנק, שבמסגרתם ביקשה החברה לשנות מדי פעם את הרכב זכויות החתימה.

אין חולק כי הבקשות לקבלת אשראי (נ/3, נ/4, נ/5) נחתמו בחתימה אחת בלבד. כמו כן מסמכי זכויות החתימה אשר נחתמו בבנק מצביעים על כך, כי אכן נדרשו שתי חתימות וחותמת כדי לחייב את החברה (נספח כ"ג לתצהירי הבנק). מסמכים אלו מצביעים גם על שינויים שחלו בזכויות החתימה, כאשר מסמך מיום 11.3.82 קובע כי "איתן גולדשטיין מוסמך לחתום בנוסף לחתימות הקודמות בצירוף חותמת החברה". קביעה זו אינה ברורה די הצורך, במיוחד החלק של "בנוסף לחתימות הקודמות". כך, לא ברור האם חתימתו של איתן יכולה להחליף את חתימתו של כל אחד ממורשי החתימה האחרים, דהיינו שמואל, שרה ויהושע, או רק את חתימת הוריו שמואל ושרה. כן ניתן לפרש קביעה זו, אם כי בצורה מאולצת, כך שהיא מסמיכה את איתן לחתום לבדו בצירוף חותמת החברה. עם זאת, אינני רואה צורך לקבוע מהי פרשנותו הנכונה של מסמך זה, מאחר ואני סבור כי הנתבעים, שהם בעלי מניות ומנהלים בחברה, אינם יכולים להסתמך על טענה כזו העולה כדי חוסר תום לב מצידם. ניתן היה לשקול טענה זו אם הייתה מועלית על ידי צד שלישי שאינו בעל עניין בחברה (למשל מפרק), וייתכן שבמקרה כזה ראוי היה לשקול את עניינם של נושי החברה מול עניינו של הבנק, ולהטיל על האחרון את האחריות לתוצאה הנובעת ממחדלים של אי הקפדה על נאותות החתימות על טפסי בקשות האשראי. אלא שאין זה המקרה, ובענייננו הנתבעים הם בעלי עניין בחברה וקבלת האשראי מן הבנק תאמה את עניינם, ולכן אין לאפשר להם לטעון עתה כי אין לחייבם בפירעון האשראי שקיבלה החברה על יסוד בקשות אשראי אשר נפלו פגמים בחתימתן. 

מעבר לדרוש אוסיף, כי תמוהה במיוחד העלאת טענה זו על ידי איתן, מאחר ונראה כי החתימה היחידה המופיעה בבקשות האמורות לקבלת אשראי היא חתימתו. 

פגמים בכתב הערבות

הנתבעים חתמו על כתבי ערבות מתמדת ללא הגבלה בסכום לזכות הבנק, אשר על פיהם התחייבו לשלם לבנק ולשפותו בגין חובות החברה לבנק (נספחים ז'-ח' לתצהירי הבנק). לטענת הנתבעים, קיימים פגמים מהותיים בכתבי הערבות שעליהם חתמו, אשר יש בהם כדי לשלול את תקפותם ולהשמיט את הבסיס תחת תביעת הבנק מכוחם. בעניין זה מפנים הנתבעים הן לעובדה כי כתב הערבות נערך ונחתם שעה שהמטבע הנוהג היה ל"י, ולאחר מכן, במרץ 1981, כאשר הוטבעה עליו חותמת הבנק הנושאת סימול של שקל, לא יידע הבנק את הערבים על שינוי זה במטבע ולא החתימם עליו, והן לעובדה כי על גבי כתב הערבות מצויים סימונים של x שנועדו לסמן את המקום שבו נדרשה חתימת הערבים, אשר לא הושלמה כנדרש.

טענה זו נדונה ונדחתה בפסק הדין בתביעת שמואל (עמ' 9), וככל שהדבר נוגע ליחסים שבין הבנק לשמואל הרי זהו מעשה בית דין המונע את העלאת הטענה מצידו של שמואל.  

אשר לנתבעים האחרים, היינו איתן ויהושע, אלה אמנם אינם קשורים בפסק הדין בתביעת שמואל, אולם כבר ציינתי כי הנימוקים שנתן בית המשפט עת דחה את טענות שמואל בעניין זה מקובלים גם עלי, ומשלא נטענו על ידם טענות אחרות או נוספות אני רואה לדחות את טענותיהם בעניין זה. 

חיובי יתר בחשבון החברה

לטענת הנתבעים הבנק חייב ביתר את חשבון החברה, שלא על פי הריבית המוסכמת ושלא כדין. עם פתיחת חשבון החברה בבנק וכלקוח מועדף, הוסכם בין הצדדים כי הריבית שבה יחויב החשבון תהיה הריבית המינימאלית. בניגוד להסכמה זו, חייב הבנק את חשבון החברה חיוב ביתר עקב חיובי ריבית חח"ד מעבר להסכמים עם החברה ומעבר לחוזר בנק ישראל 42/16 ולנהוג בבנק, עקב חיוב בשיעורי ריבית תוספת סיכון ועקב חישוב ריבית שלא לפי מספר הימים המדויק בשנה (לפי 360 ימים ולא לפי 365 ימים). את טענותיהם אלה סמכו הנתבעים על חוות דעתה של ביטון.

הבנק הכחיש טענות אלה, ואף טען כנגד ערכה הראייתי של חוות הדעת של ביטון. לטענתו, סעיף 2 לתנאי החשבון קובע, כי אותו חלק מיתרת החובה שיעלה על סכום האשראי המוקצה ישא בנוסף תוספת של ריבית חריגה בשיעור שייקבע על ידי הבנק, וכי חשבון החברה יחויב בריבית בשיעורים שהבנק יודיע עליהם. בפועל הוקצו לחברה מסגרות אשראי בשיעורים שסוכמו איתה, אשר התייחסו לסכום ולמשך זמן מוגדרים, וכל יתרת חובה שחרגה ממסגרות אלה חויבה בריבית חריגה.

עוד טען הבנק, כי בטפסי בקשות להקצאת מסגרת אשראי אשר נחתמו על ידי החברה צוינו במפורש שיעורי הריבית (רגילה, חריגה ומתואמת) שבהם יחויב החשבון. כך גם לגבי בקשות לקבלת אשראי בחשבון. בטפסים אלה צוין במפורש כי שיעור הריבית כולל מרכיב של תוספת סיכון, ובחתימתה של החברה על המסמכים ניתנה הסכמתה לשיעורים אלה. הבנק טען, כי בהתאם להלכה הפסוקה, תוספת סיכון איננה ריבית הסכמית ולא חלה על הבנק כל חובה להודיע ללקוח באופן אישי על שיעור תוספת הסיכון הספציפית בחשבונו ועל שינוייה מעת לעת, ויש להסתפק בהודעה בעיתונות ובין כותלי הסניף. הבנק הפנה בעניין זה גם לסעיף 19(ב) לכללי הבנקאות (שירות ללקוח) (גילוי נאות ומסירת מסמכים), תשנ"ב-1992. בנוסף, הפנה הבנק למסמכים נוספים ששלח לחברה, לרבות הודעות רבעוניות שנשלחו עם חיוב החשבון בריבית, ופירטו את שיעורי הריבית השונים שבהם חויב חשבון החברה ואת סכומי הריבית, וכן לדפי אישורי יתרות, שבמסגרתם מפורטים שיעורי הריבית בחשבון וגם לדפי החשבון. כמו כן טען הבנק, כי הוא מעולם לא התחייב לריבית מינימאלית, וטענה זו גם לא הוכחה. עוד טען הבנק כי הנתבעים, שהם מנהלי החברה, הודו שכל השנים לא היו מעורבים בפעילותה מול הבנק, ומי שבדק את החשבון וסיכם עם הבנק בנוגע לריביות היו מנהלי החשבונות, אשר כלל לא הוזמנו לעדות. הבנק טען גם למניעות והשתק מצד הנתבעים מלהעלות טענות כנגד נכונות הפעולות שבוצעו בחשבון, לרבות חיובי הריבית, כיוון שהחברה ומנהליה מעולם לא הלינו על אופן ניהול החשבון או הריבית. 

בהתייחסו לערכה הראייתי של חוות הדעת של ביטון טען הבנק, כי התשתית העובדתית שביסודה לא הוכחה, שכן שמואל ויהושע הודו שלא נפגשו עימה כלל, ועל כן חוות דעתה מושתתת על עובדות שהסיקה בעצמה ולא על עובדות שמסרו לה הנתבעים. כמו כן נטען כי אין למצוא בעדויות הנתבעים את התשתית העובדתית הדרושה לביסוס מסקנותיה של ביטון, שכן נתונים אלה צריכים להיות מוכחים, ובענייננו הם לא הוכחו כלל. בנוסף, ביטון אישרה שתנאי ניהול החשבון לא הוצגו בפניה בעת עריכת חוות דעתה, ושאיתן (בטעות נרשם בחוות הדעת שמואל) מסר לה שלא נחתמו בקשות להקצאת אשראי בחשבון השוטף – ולא היא, ועל כן חישוביה את חיובי הריבית נעשו בניגוד לדין. כמו כן, ובניגוד לאמור בחוות הדעת, נשלחו ללקוח הודעות מהבנק בדבר שינוי הריבית, ובדפי החשבון יש ציון של שיעורי הריבית. לדברי ביטון בחוות הדעת, שלפיהם סוכם עם הבנק שהחברה תזכה לתנאי ריבית של לקוח מועדף, אין על מה לסמוך. 

בעניין חישוב ריבית לפי 360 ימים בשנה ולא 365 ימים טען הבנק, כי החישוב נעשה בהתאם לנהוג ולמקובל בבנק ובמערכת הבנקאית בכלל. כן טען הבנק, כי התקנות אשר הורו על חישוב ריבית לפי 365 ימים בשנה באו לשנות את המצב הקיים, והחל מפרסום ההוראות נקט ונוקט הבנק על פיהן, ואין מקום להחלת הוראות אלה רטרואקטיבית. לחילופין טען הבנק, כי מנהלי החשבונות ורואי החשבון של החברה, אשר טיפלו בענייניה הכספיים מול הבנק, לא פנו אליו מעולם בטענה בהקשר זה, ומששתקו כל שנות ניהול החשבון, יצרו מצג בפני הבנק כי חישוב זה תקין והם מנועים מלטעון כלשהו בעניין זה.

בסוגיה זו, של חיובי יתר בחשבון החברה, ראיתי לקבל את מרבית טענות הבנק ורק אחת מטענות הנתבעים, כפי שאבהיר להלן.

בעיקרו של דבר אינני יכול לקבל את טענותיו של הבנק בנוגע לערכה הראייתי של חוות דעתה של ביטון, אולם דומני כי בעניין אחד הוא צודק ואין בחוות הדעת כדי לסייע לנתבעים. כפי שהסבירה ביטון (עמ' 82 לפרוטוקול) חוות דעתה מתבססת, בין השאר, על דפי הבנק, על חוזרי בנק ישראל ועל ידיעתה האישית בנוגע לנוהלי הבנק. הבנק ויתר על חקירתה בנוגע לנספחים של חוות דעתה (הודעת הבנק מיום 1.4.08), ולכן יש לקבוע כי התשתית העובדתית לחוות דעתה של ביטון הוכחה די הצורך למעט בעניין הסיכום (או ההבטחה) שהחברה תזכה לתנאים של לקוח מועדף. דעתי היא כי טענה זו, שמשמעותה היא שהבנק התחייב כלפי החברה שהיא תחויב בריבית מינימאלית, לא הוכחה שכן לא הוצג מסמך כלשהו שיש בו כדי לתמוך את הטענה, והממצא היחיד התומך בה, מעבר לטענתם הכללית בעל פה של הנתבעים, הוא הנתון בדפי חשבון הבנק שהיו בפני ביטון, שלפיו ביום 11.1.84 חויב חשבון החברה בריבית בשיעור 13.5%, שממנו חילצה ביטון את שיעור תוספת הסיכון בגובה 1%, שהיה השיעור המינימאלי באותה עת. אינני סבור כי יש בממצא יחיד זה כדי לתמוך בטענה גורפת, בצורה שבה היא הועלתה על ידי הנתבעים, שלפיה התחייב הבנק כי החברה תחויב בשיעורי ריבית מינימאליים. בהתייחסו לעניין דומה אמר בית המשפט, כי מתן הנחות הוא עניין המסור לשיקול דעתו של הבנק, למעט אם ניתנה התחייבות להעניק הנחה מתאימה דרך קבע (ראו: ע"א 7162/96 אמנונים חברה לעבודות עפר נ' הבנק הבינלאומי הראשון בע"מ (טרם פורסם, 9.11.98). ראוי לציין גם את הדברים שנאמרו בע"א 1822/97 בנק המזרחי המאוחד בע"מ נ' יאיר ש. שיווק (טרם פורסם, 11.11.99), שלפיהם הבטחה כללית של מתן מעמד של לקוח מועדף אינה יכולה לשמש ביסוס לטענה בדבר התחייבות לשיעור ריבית מסוים שאינו מעוגן בהסכם. 

יוצא, אפוא, כי על הנתבעים הייתה חובה להביא ראיות התומכות בטענתם ביחס להסכם שנעשה בין החברה לבין הבנק בדבר שיעורי הריבית שבהם תחויב החברה. הנתבעים לא הביאו כל ראיה כזו והסתפקו בהסתמכות על דבריה של ביטון, אשר ברור כי אינם יכולים להוות תחליף לראיה ישירה הנדרשת בכגון דא. 

גם דבריה של ביטון בסעיף 3 לחוות דעתה, בעניין השינוי במרכיב תוספת הסיכון ומחדלו של הבנק להודיע על כך לחברה מראש, אינם מקובלים עלי. חישוביה בעניין זה התבססו (כמפורט בחוות הדעת) על תנאי החשבון, דו"חות סולמות ריבית בבנק, דפי החשבון והודעות חיוב, טבלאות הבנק והודעותיו בעיתונות וחוזר בנק ישראל 42/16 מיום 25.12.83 (נספח א/1 לחוות הדעת). 

סעיף 1(א) לתנאי החשבון קובע כי:

"הסכומים שהלקוחות יהיו חייבים בחשבון ישאו ריבית בשיעורים שהבנק יודיע עליהם ללקוחות מפעם לפעם. הבנק רשאי, בכל עת, להעלות את שיעורי הריבית, תוך מתן הודעה מוקדמת ללקוחות של חמישה עשר יום, שיימנו מתאריך ההודעה של הבנק...".

חוזר בנק ישראל האמור, שעניינו "גילוי אופן חישוב ריבית על אשראי והדיווח עליה ללקוח" (נספח א/1 לחוות דעתה של ביטון (נ/20)), קובע בסעיף 6.ב. כי:

"כאשר בנק קבע מסגרת לאשראי בחשבון עובר ושב, יודיע ללקוח כדלקמן: 

(1)	הודעות בכתב ללקוח 
במועד התחלת האשראי ובמועד כל שינוי בתנאי האשראי (שיעור הריבית, סכום המסגרת וכד') ימסור הבנק הודעה ללקוח שתכלול: 
- סכומי מסגרות האשראי לסוגיהן; 
- שיעור וסכום עמלת הקצאת אשראי; 
- שיעור הריבית לכל סוג מסגרת ושיעור הריבית על יתרות החורגות   מהמסגרות. 
החליט הבנק לשנות את תנאי האשראי, יודיע על כך לפחות עשרה ימים לפני תחילת תוקפו של השינוי. 

(2) מודעות בסניפים ובעיתונים 
        (א    בנק הנוהג לקבוע מסגרות אשראי אחידות לסוגים מסוימים של לקוחות רשאי להודיע על שינויים במסגרות אלו באמצעות מודעות  בסניפים   ובשני יומונים הנפוצים בציבור הרחב (אחד מהם עיתון ערב) במקום לשלוח הודעות אישיות לכל לקוח. 
(ב)	 בנק הקובע מדי פעם שיעור ריבית בסיסי ללקוחות מובחרים (PRIME RATE) וקובע לגבי כל לקוח את שיעור הריבית באופן יחסי לשיעור הבסיסי, רשאי להודיע על שינויים בשיעורי הריבית באמצעות מודעות בסניפים ובעיתונים, במקום לשלוח הודעות אישיות לכל לקוח. במקרה זה ההודעה צריכה לכלול את כל דרגות שיעורי הריבית היחסיים בציון שיעורי הריבית השנתית המתואמת באופן שכל לקוח יוכל לזהות את השיעורים המתייחסים אליו". 
lawdata - דטהחוק
בהתייחסו לאופן מתן ההודעות בדבר שינויים שחלו מעת לעת בשיעורי הריבית בחשבון, טען הבנק כי אלו כללו הודעות רבעוניות שנשלחו עם חיוב החשבון בריבית, ופירטו את שיעורי הריבית השונים שבהם חויב חשבון החברה (תוך הפרדה בין שיעור ריבית החובה בתוך מסגרת האשראי לבין שיעור הריבית החריגה לגבי הסכומים החורגים ממסגרת האשראי) ואת סכומי הריבית (נספח י"ט לתצהירי הבנק), דפי אישורי יתרות שבמסגרתם מפורטים שיעורי הריבית בחשבון (נספח כ' שם), דפי החשבון (נספח י' שם), טפסי בקשות להקצאת מסגרת אשראי ובקשות לקבלת אשראי בחשבון (נספח י"ח שם), כל זאת מעבר לפרסומים בעיתונות היומית ובין כותלי סניף הבנק.

ייתכן שהאופן שבו הודיע הבנק לחברה על השינויים בתנאי האשראי אינו עולה בקנה אחד עם הוראת סעיף 1(א) לתנאי החשבון, המחייבים מתן הודעה מוקדמת, אולם אני מסופק אם יש בכך כדי לבסס את המסקנה שאליה הגיעה ביטון ואשר אותה מבקשים הנתבעים לאמץ. ענייננו הוא בשינויים בשיעורי ריבית אשר על פי ההסכם (המשתקף בתנאי החשבון) ניתנים לשינוי על ידי הבנק. לפי ניסוחו של סעיף 1(א) ותנאי החשבון, מתן הודעה מוקדמת אינו תנאי מוקדם לשימוש בזכותו של הבנק לשנות את שיעורי הריבית, ולהשקפתי דרישת ההודעה המוקדמת נועדה להעמיד את הלקוח במצב שבו יוכל להתייחס ולהגיב להודעה כזו. מראיות הבנק עולה כי המידע שנמסר לחברה על ידי הבנק כלל פרטים לגבי שינויים בשיעורי הריבית, וגם אם פרטים אלה נמסרו בדיעבד היה על החברה, אם חפצה למחות על השינוי, להעמיד את הבנק על אי הסכמתה לשינוי באותו מועד, או בכלל. 

לא התעלמתי מטענתה של באת כוחו של יהושע, שהמידע הנמסר על ידי הבנק בהודעותיו ערוך באופן שאינו מאפשר את הבנת תוכנו ולראיה, כך היא טוענת, אפילו בנקאי מנוסה כויצמן נכשל בקריאת דף מידע שהוצג לו, ואשר נבחר באקראי מתוך חומר הראיות שהוצג על ידי הבנק (עמ' 58, 59 לפרוטוקול). אלא שהכישלון המיוחס לויצמן להבין את המידע הכלול בדף הבנק שהוצג לו אינו ראיה מספקת לתמוך את טענת יהושע. כדי להוכיח טענה זו יכולים היו יהושע, או הנתבעים האחרים, להביא לעדות את מנהלי החשבונות של החברה שטיפלו במשך השנים בחשבונותיה של החברה. אם היו אלה מעידים כי לא יכלו להבין את המידע שנמסר על ידי הבנק בהודעותיו, הייתה בכך לפחות מקצת ראיה לתמוך בטענות הנתבעים, ויחד עם זאת היו מתעוררות שאלות נכבדות אחרות שלא זה המקום לדון בהן. מכל מקום, משלא הובא לעדות איש מאלה שעסקו בענייני ניהול חשבונות החברה, אין אפשרות לקבל את טענת יהושע שלפיה לא ניתן היה לדעת באילו שיעורי ריבית חויבה החברה מעת לעת. 

לכן, מסקנתה של ביטון כי העדר מתן הודעה מראש צריך להביא לזיכוי חשבון החברה אינה מקובלת עלי, ואני רואה לקבל את עמדתו של הבנק שטען כי החברה, וכמותה גם הנתבעים, מנועים מלעורר טענה בעניין זה (ראו: ע"א 618/75 עזבון פנינה טננבאום נ' בנק לאומי לישראל בע"מ, פ"ד לא(3) 141 (1977)).

בשולי עניין זה אוסיף כי אני שותף לדעה אותה הביע בית המשפט בפסק דינו בתביעת שמואל (שם, בעמ' 10) כי לא ניתן להתייחס לחוזרי בנק ישראל בין השאר מכיוון שלא הובהר מעמדם המשפטי, הסמכות מכוחה הם הוצאו ומהי הסנקציה על אי קיום האמור בהם. דברים אלה יפים גם בענייננו. 

אשר לטענת הנתבעים בעניין חישוב הריבית על ידי הבנק על בסיס 360 ימים בשנה ולא 365 ימים, אמנם צודק הבנק בטענתו שלפיה הוראות הבנקאות (שירות ללקוח) (דרכי חישוב ריבית) התשנ"א-1990 ("הוראות הבנקאות"), שבהן נקבעה חובת הבנק לחשב ריבית לפי 365 ימים בשנה, אינן חלות למפרע, אולם נראה לי שאין בכך להועיל לו. 

לדעתי, היה על הבנק להראות מקור נורמטיבי המקנה לו את הזכות לחשב את הריבית על בסיס 360 יום בשנה, ולבד מן הטענה כי כך היה נהוג עד שנכנסו לתוקפן הוראות הבנקאות, לא הראה הבנק מקור כזה. משכך, המסקנה חייבת להיות שחיוב ריבית על בסיס 360 יום בשנה הוא משולל בסיס חוקי, והתוצאה היא שטענת הנתבעים בעניין זה, המתבססת על חוות הדעת, צריכה להתקבל. 

לסיכום עניין זה ניתן לומר כי טענת חיובי היתר של הנתבעים שהושתתה על חוות דעתה של ביטון נדחית בעיקרה, תוך שאני מקבל רק את הטענה הנוגעת לחישובי ריבית על יסוד 360 בשנה, ובפריט זה יזוכו הנתבעים בסכום המופיע בחוות הדעת, היינו 33,230 ₪ נכון ליום 18.1.98.

גביית יתר

הנתבעים טענו כי מאז החל הבנק בפעולות גבייה, הוא גבה יותר מסכום החוב של החברה. לטענתם, בגדר פעולות הגבייה שנקט הבנק הוא גבה סכום העולה כדי 1,479,000 ₪, בעוד שהחוב שבגינו הוגשה התביעה עמד על סך 1,200,000 ₪ בלבד. 

הבנק מצביע על טעויות משמעותיות העומדות בבסיס טענות הנתבעים ונראה לי שהוא צודק בכך. אחד הפערים המשמעותיים נוגע למימוש נכס המקרקעין, ונראה כי הנתבעים התעלמו מן הסכום שאותו היה צורך לשלם כמס שבח (סכום של כ- 72,000 ₪ – סעיף 96 לתצהיר ויצמן). הנתבעים מסתמכים בעניין זה על מכתבו של בא כוח הבנק מיום 24.12.00 (נ/17) ובו פירוט הסכומים שנגבו, אולם ברי כי נעדר במכתב הסכום ששולם כמס שבח, כך שטענתם של הנתבעים בעניין זה אינה מבוססת כל צרכה. 

יתר על כן, באותו מכתב (נ/17) צוין על ידי בא כוח הבנק סכום יתרת החוב למועד המכתב, היינו 128,529 ₪, ונראית לי טענת הבנק שבחישוב שעשו הנתבעים הם התעלמו מהצטברות ריבית בתקופה שממועד הגשת התביעה, עניין שיכול להסביר את הסכום שננקב כיתרת חוב במכתב בא כוח הבנק (נ/17).

נושא זה מביא אותי לדון בטענה אחרת של הנתבעים, והיא זו הנוגעת להתארכות ההליכים המשפטיים ולהשלכות שהיו לכך על הנתבעים. אכן, אין לכחד כי ההליכים בתיק זה התארכו למעלה מן המידה, ועיון בפרוטוקול המצוי בתיק אינו מספק הסבר לעובדה ששמיעת הראיות החלה רק בשלהי שנת 2007. אפשר שהדבר נגרם מפני שכטענת הנתבעים, לבנק לא אצה הדרך לסיים את ההליכים ואפשר גם שחילופי ייצוג של הנתבעים, כמו גם חילופי שופטים שמונו לטפל בעניין, תרמו להיווצרות מצב זה. מכל מקום, תהא אשר תהא הסיבה לעובדה מצערת זו, ברור שלהתמשכות ההליכים יש תוצאה הפוגעת בנתבעים מחמת העובדה שהבנק המשיך לזקוף לחובת החברה כל העת ריבית בשיעורים שונים, עובדה היכולה להסביר את גידולה של יתרת החוב מסכום של 128,589 ₪ ביום 24.12.00 לסכום של 388,766 ₪ ביום 27.3.07 (הודעת הבנק לבית המשפט מיום 11.4.08 – נ/12). לכתב התביעה צורף אמנם תצהירה של שריד (נספח ת/3 לכתב התביעה), שלפיו שיעור הריבית המרבית לחשבונות חח"ד הוא 20.9% לשנה (והריבית מתרבה כל שלושה חודשים), אולם אפשר לשער כי במהלך התקופה השתנה שיעור ריבית זה (ויש לזכור גם את טענתו העקרונית של הבנק שלפיה שיעורי הריבית ניתנים לשינוי מעת לעת לפי שיקול דעתו).

בנסיבות אלה הדרך הנאותה ביותר, לדעתי, לברר את יתרת חוב החברה (והנתבעים) לבנק, אם קיימת יתרה כזו, היא לערוך מחדש את חשבון החיובים והזיכויים בחשבון החברה במתכונת שעליה אורה להלן, כשמתכונת זו תהיה בבחינת פסק דין חלקי אשר על פיו תיערך פסיקתה שתשקף את התוצאה החשבונית של עריכת החשבון מחדש.

התביעה שכנגד

כבר נאמר לעיל כי בתביעה שכנגד העלה שמואל את הטענות שאותן העלה בהגנתו בפני התביעה. לטענות אלה התייחסתי בחלקים קודמים של פסק דין זה ואין צורך לשוב ולהידרש אליהן, שכן טענות שנדחו ממילא אינן יכולות להועיל, ואילו טענות שהתקבלו הביאו להפחתה בחיובו של שמואל, ולכן אין צורך לדון בהן בגדר תביעתו הנגדית. 

כפי שכבר ציינתי, נכללה בתביעה שכנגד טענה הנוגעת למימוש תכניות החיסכון. ככל שהטענה נוגעת למימוש שנעשה על ידי הבנק שלא כדין, קיבלתי את טענת הבנק כי המימוש נעשה כדין ואני דוחה את טענותיו של שמואל בעניין זה. 

יחד עם זאת, נראית לי טענתו של שמואל שלפיה אין בידי הבנק הסבר "להיעלמות" סכום של 260,000 ₪, המהווה את ההפרש בין סכום של 988,000 ₪ (המופיע באישור הבנק (נ/9)) לבין הסכום של 728,000 ₪ שאותו אישר הבנק כסכום ששימש להקטנת יתרת חוב החברה לבנק (מכתב בא כוח הבנק (נ/15)). אין מחלוקת כי ללא הסבר מצד הבנק אודות ההפרש בין סכומים אלה, ואחזור ואדגיש כי הסבר כזה לא ניתן, חלה על הבנק חובה לשלם לשמואל את ההפרש מכוח זכותו של האחרון לקבל מן הבנק סכומים שהפקיד אצלו. בקשר לכך מתעוררת השאלה כיצד ישוערך הסכום שהבנק חייב לשלם לשמואל. גדר הספק היא ההוראה הכלולה בפסק הדין בתביעת שמואל, שלפיה יהיה על הבנק לנהוג בסכומים שיוותרו לזכות שמואל כאילו לא "נשברו" תכניות החיסכון ולשלם לו בצירוף כל ההטבות הגלומות בתכניות אלה. מן העבר האחר, נוכח חלוף הזמן ונוכח העובדה כי לפי מסמך אישור היתרות של הבנק (נ/9) ממילא היו תכניות החיסכון קרובות לסיומן, יהיה זה נכון יותר לחייב את הבנק בהפרשי הצמדה וריבית לפי חוק פסיקת ריבית והצמדה התשכ"א-1961 וזאת החל מיום 19.1.98, שהוא המועד שבו הוגשה תביעת הבנק.

הבנק טען כלפי התביעה שכנגד טענת התיישנות, אולם נוכח הוראת סעיף 4 לחוק ההתיישנות התשי"ח-1958 אין כל ממש בטענה ואני דוחה אותה. 

סיכום

תביעת הבנק

מסכום התביעה במועד הגשתה יופחת סכום של 33,230 ₪ שאותו קבעתי כחיוב יתר של ריבית בגין 360 יום בשנה. 

לאחר מכן ייערך על ידי הבנק חישוב מחדש של החיובים והזיכויים בחשבון, כפי שאלה נעשו עד מועד מכתבו של בא כוח הבנק (נ/15), ולפעולות הזיכוי יצטרף סכום של 20,000 ₪ נכון ליום 19.10.98, וזאת בגין כלי הרכב השלישי, כאמור לעיל. 

היתרה, לאחר שהחשבון ייערך מחדש בהתאם להוראות האמורות, תהיה הסכום שאותו חייבים הנתבעים לשלם לבנק, כשסכום זה נושא ריבית בשיעור הנוהג מעת לעת אצל הבנק כריבית חריגה על חשבונות חח"ד.

החישוב ייעשה על ידי הבנק תוך שלושים יום ויוגש לבית המשפט, עם העתקים לבאי כוח הנתבעים שיוכלו להגיב עליו תוך חמישה עשר יום מעת שיועבר אליהם. לאחר מכן תיערך ותיחתם פסיקתה על בסיס החישוב שיוגש כאמור ועל בסיס הערות הנתבעים, אם תהיינה כאלה.

תביעת שמואל

הבנק ישלם לשמואל סכום של 260,000 ₪ בצירוף הפרשי הצמדה וריבית שיחושבו החל מיום 19.1.98 ועד לתשלום בפועל. 

הוצאות 

נוכח התוצאה שאליה הגעתי לא יהיה חיוב בהוצאות או בשכר טרחת עורכי דין. 

ניתן היום,  י"א סיון תשס"ט, 03 יוני 2009, בהעדר הצדדים.

א' קיסרי