1

בתי המשפט 
בית משפט השלום ראשון לציון	בש"א 001798/02	
	בתיק עיקרי: א   001874/02	
בפני:	כבוד הרשם רפי ארניה	תאריך:	06/10/2002	

בעניין:	יוסף ארביב		
	ע"י ב"כ עו"ד	דרור בן שמואל	המבקש	

נ  ג  ד

	יהודה פלדות בע"מ		
	ע"י ב"כ עו"ד	רון ישראלי	המשיבה	

החלטה

בפני בקשה למחיקת כותרת ומתן רשות להתגונן.
1.	המבקש הינו בעל המניות ומנהל חברה בשם "ידע מפעלי ברזל בע"מ" (להלן: "החברה").
2.	על פי הנטען בכתב התביעה, החברה רכשה מהמשיבה התובעת ברזל ומוצריו. 
3.	ביום 9.7.02 נחתם בין המבקש לבין המשיבה הסכם על פיו ערב המבקש באופן אישי לכל חיובי החברה כלפי המשיבה (מש/1 – להלן: "כתב הערבות").
4.	ביום 30.12.98 חתמה המשיבה על מסמך על פיו הסכימה לכך שעם פרעון שיק ע"ס 80,000 ₪, המשיבה תחזיר למבקש את כתב הערבות וכן שיקים נוספים המצויים בידה, אשר החברה מסרה לה (נספח א' לכתב התביעה – להלן: "ההסכם").
5.	המבקש אכן מסר למשיבה שיק בנקאי ע"ס 80,000 ₪ ומשזה נפרע, השיבה המשיבה לידיו את כתב הערבות, כפי התחייבותה על פי ההסכם.
6.	דא עקא, החברה נכנסה להליכי פירוק וביום 4.1.2001 קבע בית המשפט המחוזי בבאר שבע (כב' הש' שרה דברת) כי התשלום האמור מהווה העדפת נושים פסולה, כי העיסקה בטלה, וכי על המשיבה להשיב לקופת הפירוק את הסכום האמור (תיק פש"ר (ב"ש) 9007/97, בש"א  6298/00 - נספח ד' לכתב התביעה).
7.	המשיבה פעלה כאמור בהחלטת כב' ביהמ"ש המחוזי, השיבה לקופת הפירוק את הסך האמור בצירוף הוצאות המשפט שנפסקו כנגדה, והגישה תובענה זו כנגד המבקש, בסדר דין מקוצר.
8.	המבקש הגיש בקשה למחיקת כותרת ובקשה למתן רשות להתגונן.
בטיעוניו בבקשה למחיקת כותרת קבל המבקש על כך שהנספחים אשר צורפו לכתב התביעה אינם מהווים "ראשית ראיה" כנדרש בתקנה 202 לתקנות סדר הדין האזרחי, התשמ"ד – 1984.
אכן נכון כי מש/1 לא צורף לכתב התביעה – וחבל. ואולם צורפה לכתב התביעה החלטת כב' ביהמ"ש המחוזי האמורה, אשר ממנה נלמד קיומו של ההסכם דנן (ר' עמ' 17 ש' 20 – 16 להחלטה ובהמשך בעמ' 18).
כידוע, דרישת "ראשית הראיה" לעניין תקנה 202 לתקסד"א הינה דרישה מינימלית, כנהוג לגבי פרשנות סעיף 80 לחוק הפרוצדורה העותומנית. ראה לעניין זה: בר אופיר, "סדר דין מקוצר בהלכה הפסוקה" עמ' 78 – 71 והפסיקה המצוטטת שם.
לדעתי די באמור בהחלטת כב' ביהמ"ש המחוזי בעניין כתב הערבות כדי לעמוד בדרישה מינימלית זו.
זאת ועוד, במהלך הדיון שנערך בבקשה זו ובבקשת הרשות להתגונן, הוגש ההסכם בין הצדדים והמבקש אישר את חתימתו עליו (עמ' 1 ש' 19 לפרוט'). בכך נרפא הפגם – ככל שהיה פגם.
גם העובדה שעילת התביעה הינה בין היתר, עילת תרמית אינה פוסלת את התביעה מלידון בסדר דין מקוצר, שכן המקור לתרמית הנטענת, "בסיסה ההסטורי של התובענה",  הינו הסכם חתום בין הצדדים. על כן התביעה הינה "מכח חוזה" . לעניין זה ראה: זוסמן, "סדרי הדין האזרחי" מהדורה 6 עמ' 625 (סע' 525). 
אשר על כן אני דוחה את הבקשה למחיקת כותרת התביעה.
9.	לגופה של הבקשה, טענות ההגנה אותן מעלה המבקש בתצהירו הן כדלקמן:
האחת – כי ערבותו פקעה עם השבת כתב הערבות המקורי לידיו;
השניה -  כי המשיבה לא הקטינה את ניזקה ע"י הגשת תביעת חוב למפרק החברה אשר חילק דיווידנדים לנושיה;
השלישית - כי המשיבה התרשלה בניהול ההליך כנגד המפרק בכך שלא הזמינה אותו לדיון כעד מטעמה, ולפיכך הינו זכאי לקזז את הנזקים שנגרמו לו כתוצאה ממחדל זה .
10.	אשר לטענה הראשונה – הרי שאין לה כל בסיס. בין הצדדים נחתם הסכם אשר בו נקבע מפורשות כי ביטול ערבותו האישית של המבקש מותנית בפירעון השיק ע"ס של 80,000 ₪. תשלום הסך הנ"ל היווה תנאי עיקרי ויסודי להתחייבות המבקשת לוותר על ערובתה -  כתב הערבות.
ברור לחלוטין כי כאשר נקבע ע"י ביהמ"ש כי התנהגותו של המבקש היוותה העדפת מירמה פסולה, וכי העיסקה בוטלה בצו ביהמ"ש והמשיבה חוייבה בלהשיב לקופת הפירוק את התשלום שקיבלה, הרי שהדבר מהווה הפרה יסודית של ההסכם בין הצדדים, או לכל הפחות סיכולו (סע' 18 לחוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה) תש"ל – 1970). 
במקרה כזה כל צד חייב להשיב לצד האחר את מה שקיבל על פי ההסכם (סעיף 9 לחוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה) תש"ל – 1970). 
בעניין שבפנינו טובת ההנאה שהפיק המבקש מההסכם היה ויתורה של המשיבה על ערבותו האישית ושיחרורו ממנה. 
לפיכך, הסיטואציה שנוצרה מביאה מניה וביה לבטלות הסכמתה של המשיבה לוותר על ערבותו האישית של המבקש, ומחזירה את מסגרת היחסים בין הצדדים לקדמותה, "למשבצת הראשונה".  
11.	אשר לטענה השניה – אין בה ממש. במסגרת חובת הפירוט היה על המבקש לפרט ולהוכיח שאכן המפרק חילק דיווידנדים גם לנושים בלתי מובטחים, מה הסכומים שחילק, ושאכן המשיבה יכולה היתה להימנות בין נושים אלה, ולא עשתה כן. 
lawdata - דטהחוקכידוע במסגרת בקשת רשות להתגונן על נתבע בסדר דין מקוצר להביא ראיות לכאורה המצויים בידו והתומכים בגירסתו. לעניין זה ראה: ע"א 732/79 גיכנר רמים בע"מ נ' אדרס חומרי בניין בע"מ פ"ד ל"ד (4) 341 וכן: ע"א 2418/90 רלפו (ישראל) בע"מ נ' בנק למסחר בע"מ פ"ד מ"ז (5) 133. 
משלא הביא המבקש ראיה קונקרטית לטענות האמורות, והטענה נטענה באופן סתמי ובעלמא – הרי שדין הטענה להידחות.
12.	אשר לטענה השלישית על פיה המשיבה התרשלה בניהול ההליך בכך שלא הזמינה את המבקשת לדיון במסגרת תיק הפירוק – הרי שטענה זו נסתרת על פניה לאור האמור בעמוד הראשון להחלטת כב' ביהמ"ש המחוזי (עמ' 13 ש' 8 – 1), שם נאמר כי תגובתו של המבקש לבקשת המפרק נדרשה אך הוא בחר שלא להגיב עליה.
זאת ועוד, גם בראש זה המבקש לא עמד בחובת הפירוט הנדרשת מנתבע הטוען טענת קיזוז במסגרת בקשת רשות להתגונן.
אשר על כן, גם טענה זו הינה בבחינת הגנת בדים.

לאור כל האמור לעיל, אני דוחה את בקשת הרשות להתגונן של המבקש.
ניתן בזאת פסק דין לטובת המשיבה על יסוד כתב התביעה.
הוצאות בקשה זו בסך של 2,500 ₪ בצירוף מע"מ יחולו על המבקש.

 
____________
רפי ארניה, רשם

רפי ארניה