מדינת ישראל	בעניין:	

המאשימה	
ר' לוי ור' וינריב	
ע"י ב"כ עוה"ד	

נגד

	1. אחמד מזייד קוזלי
2. סמיר חסיין ג'נאמה
3. פתחי מחמד ג'נאמה
4. עלי מחמד טראד גנאיים
5. עאטף איברהים סביחי 		

הנאשמים	
א' פלדמן וס' בן-נתן	
ע"י ב"כ עוה"ד	 	

ה  ח  ל  ט  ה

תוכן העניינים
													      עמוד

חלק כללי
א.	 הקדמה												9
ב. 	סקירה קצרה על הפן המשפטי באשר לקבילות הודיות					10
ג. 	סוגיית חוסר רישומים ותיעוד מדוייק של מהלכי החקירה					14
ד.	על משפט חוזר											18
ה.	התייחסות לטענת הגנה כי אין להיצמד לטענות עובדתיות מהמשפט הראשון		21
ו.	הערות בנושא ההתרשמות מן הנאשמים							24
ז.	על מבנה צוות החקירה										28
														
עלי גנאיים - נאשם מס' 4
א.	מדוע התחלנו עם הדיון בעלי									34
ב.	המעצר הראשון											34
ג.	המעצר השני											37
ד.	טענות עלי בדבר האמצעים הפסולים								39
ה.	היום הראשון למעצר השני - 6.3.84								41
ו.	שעות הבוקר של היום השני למעצר השני (7.3.84)						47
ז.	שעות אחה"צ של היום השני למעצר השני (7.3.84)						52
ח.	ת164/													54
ט.	על התרשמות מן הנאשם										56
י.	שיחות עלי והעצור עיסא עאמר									59
יא.	השיחה עם בשן - 8.3.84										65
יב.	הארכת המעצר - 8.3.84										73
													        עמוד
יג.	היום הרביעי למעצר - 9.3.84									75
יד.	ת267/ - 10.3.84											79
טו.	ת241/ - 11.3.84											82
טז.	השיחות עם אמג'ד פחמאווי									83
יז.	ת365/ ו-ת205/ - 12.3.84										85
יח.	פרשת ג'דען												87
	(1)	העובדות											87
	(2)	התמליל											88
	(3)	ההודאה ת318/										90
	(4)	האם הייתה אלימות, כמתואר בתמליל							91
	(5)	המסקנה המתבקשת									93
	(6)	מהימנותו של ג'דען										96
	(7)	פרשת ג'דען מזווית הראיה של פעולות המשטרה					100
	(8)	פרשת ג'דען מזווית הראיה של הנאשם							102
יט.	ימי החקירה 14.3.84 עד 18.3.84									105
כ.	תאריך 19.3.84 והשרטוטים									109
כא.	השיחזור												110
כב.	תאריך 26.3.84 וזיכרון הדברים ת359/								114
כג.	ההודעה וההצבעה האחרונים									115

סמיר ג'נאמה - נאשם מס' 2
א.	כללי - הערות מקדימות										120
ב.	מספר נתונים בסיסיים לגבי מהלך מעצרו							123
ג.	מעצר שני ביום 6.3.84										125
ד.	טענות הפסול של סמיר										127
ה.	טענות הפסול לגבי ההודאה והשיחזור								130
													        עמוד
ו.	פרשת שמשון נוי											132
ז.	פרשת עמאל, אשתו של סמיר									144
ח.	ההודאות ביום 18.3.84										158
(1)	ההודאות המוקדמות - ת151/, ת307/							158
(2)	מה הביא את סמיר להודיות								159
(3)	הילאי מחכה לגולדגרט						 			160
(4)	גירסת גולדגרט										162
(5)	גירסאותיו של סמיר									163
(6)	גירסאותיו של סמיר לגבי ת363/								168
ט.	השיחזור ב19.3.84- - החלק הראשון								174
(1)	שלב האזהרה										174
(2)	שלב היציאה לסופרסל									177
(3)	הסברי סמיר										178
י.	השיחזור ב19.3.84 - החלק השני								181
(1)	ההסכמה לחזור לשיחזור									181
(2)	החשש מפני הטלוויזיה									183
(3)	בית דורי - המקום בו שמר עאטף						    	186
(4)	סיום השיחזור										188
יא.	האירועים שלאחר ההודאה והשיחזור								191

פתחי ג'נאמה - נאשם מס' 3
א.	הקדמה												194
ב.	התרשמות												196
ג.	פירוט טענות הפסול										199
ד.	ימי המעצר הראשונים										201
ה.	גירסת האליבי ונפתוליה										205

													        עמוד

ו.	ההודאה הראשונה של פתחי									211
ז.	מילים ספורות על תאריך 14.3.84								218
ח.	תאריך 15.3.84 - ההודאה										220
	(1)	האירועים שהובילו להודאה								220
	(2)	גירסת הנאשם בחיפה									223
	(3)	גירסת הנאשם בפנינו									226
ט.	השיחזור												229
	(1)	הסוגיות לדיון										229
	(2)	השיחזור שלא נתקיים									230
	(3)	בין סירוב להסכמה - המדובב עיסא							234
	(4)	בין סירוב להסכמה - המדובב מאיר אלון						236
	(5)	המדובבים - גירסת הנאשם								238
י.	השיחזור - פרק ב'											239
יא.	ההצבעה על המערה										245
יב.	הארכת המעצר והבדיקה הרפואית								251
יג.	אירועי יום 28.3.83											255
	(1)	אירועי היום וטענות ההגנה								255
	(2)	שבירת השיניים										258
	(3)	בדיקת רופא השיניים									261
	(4)	עדות פחמאווי										265
	(5)	עדות אחותו של הנאשם									268
יד.	ההצבעה ביערות הכרמל										269

													        עמוד
נאשם מס' 1 - אחמד קוזלי
א.	הערה מקדימה על חשיבות ימי המעצר הראשון			   			273
ב.	על רצון חופשי							   				274
ג.	הביקור אצל יעקב שרביט					   					275
ד.	קצת דברים על בדיקת הראיות במשפט זוטא			   				279
ה.	על עדותו הראשית שת אחמד				              				279
ו.	על יום המעצר הראשון - 20.12.83                                                         			281
ז.	על יום המעצר השני - 21.12.83                                                              			284
ח.	השיחה המוקלטת עם מוחמד סביחי                                                      			285
ט.	השיחה המוקלטת עם עאטף                                                                   			286
י.	החקירה בזכרון יעקב                                                                              			288
יא.	המעצר הראשון - סיכום                                                                         			290
יב.	הערה לפני הדיון במעצר השני                                                                			290
יג.	היום הראשון למעצר השני                                                                     			292
יד.	החקירה ביום השני למעצר                                                                     			294
טו.	תאריך 21.3.84 והדקירות במחט                                                            			299
טז.	תאריך 22.3.84 - לפני ההודאה                                                               			301
יז.	תאריך 22.3.84 - ההודאה                                                                       			302
יח.	מה הביא את אחמד למסירת ההודאה ת303/                                        			305
יט.	השיחזור המצולם                                                                                   			307
כ.	ההצבעה על מקום זריקת הבגדים                                                        			310
כא.	תאריך 28.3.84                                                                                        			312
כב.	תאריך 2.4.84 - הארכת מעצר                                                                 			313
כג.	הערת סיכום                                                                                            			316

												 	        עמוד

עאטף סביחי - נאשם מס' 5
א.	פרק כללי												317
	(1)	התרשמות											317
	(2)	שינויים בגירסאות על אמצעים פסולים						320
ב.	יום המעצר הראשון - 20.12.83									324
ג.	בית מעצר קישון - 23.12.83									326
ד.	החקירות בתאריך  29.12.83									330
	(1)	ההודעה ת133/										330
	(2)	ההודעה ת232/										331
ה.	תקופת המעצר השני - סקירה									334
ו.	היום הראשון למעצר השני - 19.3.84								336
	(1)	המעצר											336
	(2)	על התבטאות הסניגוריה									340
	(3)	ההודעות ת320/, 321									343
	(4)	הארכת המעצר										344
ז.	יום החקירה השני - 20.3.84									345
	(1)	אירוע ה"עיגול"										345
	(2)	אישור הבדיקה הרפואית									349
	(3)	הבדיקה הרפואית										350
	(4)	עדותו של ד"ר וולף										351
	(5)	עדותו של ד"ר מצקיס									352
	(6)	גירסת הנאשם										355
ח.	מסירת ההודאה - 21.3.84									357
ט.	"התבניתיות וההשראה"										364

													         עמוד

י.	השיחזור												370
	(1)	היציאה לשיחזור										370
	(2)	סיפורו של השרטוט									371
	(3)	דיון בטענות ההדרכה									374
	(4)	מראהו של עאטף - עדות הגנה								377
יא.	גביית ההודעה ת429/ ו-ת199/									378
יב.	2.4.84 - הארכת מעצר ובדיקה רפואית								382
יג.	ההודאות במהלך החקירה בפרשת רצח דפנה כרמון						383

פרקי סיום
א.	עדויות הגנה נוספות										387
	(1)	סוהיל חדד											387
	(2)	רות גולן											390
	(3)	קאסם סביחי										392
ב.	עדויות השב"כ											394

סוף דבר													398

ח ל ק    כ ל ל י

א.	הקדמה

בתאריך 8.12.83 נרצח בשכונת דניה שבחיפה דני כץ ז"ל, אז ילד כבן 14 (להלן - דני או המנוח).
בסופה של חקירה, שהתנהלה בשני שלבים (כפי שיוסבר להלן) הוגש כתב אישום נגד הנאשמים  ובו יוחסו להם עבירת רצח ומעשה סדום שבוצעו בדני.

משפטם של הנאשמים התנהל בבית המשפט המחוזי בחיפה.
בסיומו של משפט ארוך, שהתנהל זמן רב, הורשעו הנאשמים כולם בעבירות שיוחסו להם.
הנאשמים ערערו לבית המשפט העליון אשר דחה את הערעור והשאיר בעינו את פסק-דינו של ביהמ"ש המחוזי (ע"פ 906/85, 915, 306/87, 514).

מאוחר יותר הגישו המערערים בקשה לדיון נוסף, שנדחתה (ד"נ 3081/91, פ"ד מה(4) 441).

áúàøéê 16.2.99 äåøä ðùéà áéú äîùôè äòìéåï òì ÷éåí îùôè çåæø áòðééðí ùì äîòøòøéí îëåç ñòéó 31(à) ìçå÷ áúé äîùôè [ðåñç îùåìá], äúùî"ã - 1984. ëê îöàðå òöîðå áùðú 2000 òåñ÷éí ùåá áôøùéä äèøâéú ùì äøöçå ùì ãðé æ"ì.

הראיות המרכזיות שהיו אז, ומצויות היום בידי התביעה, הן הודיותיהם של הנאשמים.

עם תחילת הדיון בפנינו הודיעו סניגוריהם של הנאשמים, כי לטענת הנאשמים: כל ההודיות כולן ניתנו בעקבות שימוש באמצעים פסולים ע"י החוקרים, וכי הן לא ניתנו מרצון טוב וחופשי.
הודעה זו, חייבה, מטבע הדברים, ניהולו של משפט זוטא בדבר קבילותן של האמרות, בהן מצויות ההודיות.
משפט הזוטא אכן התנהל לאורך שנה תמימה אינטנסיבית ביותר, כפי שניתן לראות מהיקפו של הפרוטוקול.
הסיכומים במשפט הזוטא, התנהלו בעל-פה ובכתב (ומגיעים בפני עצמם לכ- 2,000 עמודים).
שמיעת הסיכומים לרבות הגשת החומר הכתוב, הסתיימה רק לקראת סוף פגרת בתי המשפט (עם הגעתם של התמלילים מישיבות הסיכומים שהוקלטו, לאחר שסיכומיו בכתב של עו"ד פלדמן הוגשו בתחילת אוגוסט 2000).

בהתחשב בהיקף החומר, ומתוך רצון לקדם ככל האפשר את סיום הדיון בתיק זה, שקלנו את האפשרות להסתפק, בשלב זה, במתן החלטה ללא נימוקים, תוך דחיית מתן הנימוקים לשלב הכרעת הדין (ראה לעניין זה ספרו של כב' הש' קדמי על הראיות, חלק I, עמ' 87 פסקה 7).
אולם, הגענו למסקנה, כי על מנת שניתן יהיה לנהל את המשך הדיון ביעילות, מן הראוי כי נביא בפני הצדדים את ממצאינו וכך אנו עושים.

אנו רואים לנכון לציין לשבח את סיכומיהם בכתב ובעל-פה של שני הצדדים. הסיכומים, חרף אורכם, היו בהירים ומסודרים ונעזרנו בהם רבות.

ב.	סקירה קצרה על הפן המשפטי באשר לקבילות הודיות

סעיף 12(א) לפקודת הראיות [נוסח חדש], התשל"א1971- (להלן: פק' הראיות) קובע: "עדות על הודיית הנאשם כי עבר עבירה, תהא קבילה רק אם הביא התובע עדות בדבר הנסיבות שבהן ניתנה ההודיה ובית המשפט ראה כי ההודיה הייתה חופשית ומרצון".
נטל השכנוע בדבר היות ההודיה חופשית ומרצון מוטל על התביעה; ספק יפעל כמובן לטובת הנאשמים. 

יחד עם זאת, שלא כנטלי הוכחה אחרים, בהעדר התנגדות של הנאשם, יוצאת התביעה, בדרך כלל, ידי חובתה, על-ידי עדות על נסיבות גבייתה של ההודאה. מתנגד נאשם לקבלת ההודאה, עליו לנמק את התנגדותו ולציין את הפסולים שהוא טוען להם בגביית ההודאה, לפרט את טיב הפסול ועל ידי מי נעשה. נימוקי ההתנגדות מהווים את המסגרת של משפט הזוטא.

"ההיסטוריה" המשפטית בנושא קבילות הודיות, עברה כידוע, מהפך בפסק הדין בע"פ 115/82, 168  מועדי ואח' נ' מדינת ישראל,  פ"ד לח(1)  197 (וכן ראה לעניין זה ספרו הנ"ל של השופט קדמי, עמ' 29 ואילך על "מבחן הקבילות").  

אם נחלקו קודם הדעות בשאלה אם די בהוכחת אמצעי פסול, ללא קשר להשפעתו על הנחקר (בשל הצורך לשמור על טוהר החקירה, "ולחנך את המשטרה" לדרכי פעולה נכונות), או שמא המבחן הוא מבחן סובייקטיבי המעמיד במרכזו את השאלה אם נשמר רצונו החופשי של המודה, חרף שימוש באמצעי חקירה פסולים - בא פסה"ד בעניין מועדי, וקבע בנושא זה חד משמעית כי מה שחייב ביהמ"ש לבדוק הוא: האם נשבר רצונו החופשי של המודה. גם שימוש באמצעי פסול, לא בהכרח יביא לפסלות הודיה.
והיה וייקבע על-ידי בית המשפט כי היה שימוש באמצעי פסול, מוטל עליו לבדוק ולבחון אם היה בכוחו של אותו אמצעי פסול לשלול את חופשיות הרצון של הנחקר.
חופשיות הרצון לעניין זה משמעותו - יכולת הבחירה של הנחקר אם למסור הודיה אם לאו.

בעניין זה נאמר בפרשת מועדי כדלקמן (מפי כב' השופט גולדברג, המצטט בהסכמה דברים שנאמרו על-ידי השופט י' כהן): 

"...הבעיה עד לאן יש להגיע בפסילת הודאת נאשם היא בסופו של דבר בעיה של מציאת איזון מתאים... לאיזון אשר כזה לא ניתן, לדעתי, להגיע במקרים בהם לא הושגה ההודאה בדרכים כה נפסדות עד שהן פוגעות בערכי יסוד מקובלים,  אלא בבדיקה אם ישנה ראיה המוכיחה כי על אף האמצעי הפסול לא נשלל רצונו החופשי של הנחקר ולא נפגמה חופשיות הודאתו...אוסיף עוד, כי מדיניות שיפוטית כזאת של הוכחת העדר  השפעתו של האמצעי הפסול שלא הגיע עד לכדי פגיעה בצלמו של הנחקר, על הנאשם העומד לדין, מתיישבת עם מגמת החקיקה למלחמה בפשיעה...." (עמ' 224, 225).

בהתייחסו לחומר הראיות הספציפי שהיה בפניו, אמר כב' השופט גולדברג: 

"במקרה שלפנינו אכן ניהלו החוקרים חקירה נמרצת ולוחצת... אולם לא ניתן לראות את האמצעים שנקטו בהם ואת הטיעונים שהעלו לפני המערערים כמגיעים לדרגת חקירה ברוטלית ובלתי אנושית..." (עמ' 225).

בהמשך בחן כב' השופט גולדברג טענות שונות (בדומה לחלק מן הטענות שהועלו בפנינו), כגון: מניעת מפגש עם עורכי הדין, עצות שנתנו החוקרים לנאשמים כאשר הם מתחזים לעורכי דין, וכן, הטענה שתופסת נפח נכבד ומרכזי בטעוני הסניגוריה בפנינו - "אי רישומם של תרשומות על כל פרטי החקירה על-ידי החוקרים או אי רישום מלא של הדברים" (פסקה 59, לפס"ד מועדי). 
לעניין אי הרישומים נתייחס בנפרד בהמשך.

בסופו של דבר הגיע כב' השופט גולדברג למסקנה לגבי כל האמצעים הפסולים, כי "קשה להניח כי דרגת השפעתו הגיעה עד כדי שלילת רצונם החופשי בעת מסירת ההודאות..." (שם).

כדי להשלים את התמונה נאמר, כי אפילו טענות מסוג של אי העמדת חומר חקירה מסוים לרשות הסניגוריה, או התייחסות לדברים שאמר איש משטרה שלא במהלך החקירה (בדומה לטענה בפנינו בדבר האמירה לפרקליטה רות גולן, שאליה נתייחס בהמשך) נבחנו - וגם לגביהם נקבע כי אין להם רלוונטיות לשאלת רצונם החופשי של הנאשמים.

מכל מקום: על-פי ההלכה, כפי שנקבעה על-ידי כב' השופט גולדברג, צריך בית המשפט להשיב על שתי שאלות:

1. האם מדובר באמצעים שיש להגדירם כברוטליים ובלתי אנושיים עד שהם פוגעים בערכי יסוד מקובלים (שאז קיימת חזקה כי נשלל רצונו החופשי של נאשם);
2. בהנחה שהיו אמצעים פסולים, שאינם אמצעים ברוטליים כנ"ל, השאלה היא שאלה עובדתית, אם נשמר רצונו החופשי של נאשם.

השופט י' כהן בפרשת מועדי, היה בדעה, כי:
"גם במקרים של שימוש באמצעי לחץ קיצוניים לא הייתי שולל בדיקה, אם האמצעים הפסולים השפיעו בפועל על הנחקר.... אם מתברר, שאמצעי הלחץ יהיו אשר יהיו, לא השפיעו בפועל על הנחקר... אין להגיד שההודאה ניתנה כתוצאה משימוש באמצעים פסולים" (עמ' 249).
ובהמשך: 
"לדעתי, הדרך הנכונה, שבה עלינו ללכת לגבי הודאות שנתקבלו כתוצאה משימוש בשיטות חקירה כאלה היא לא לפסול את ההודאה מיניה וביה... אני בדעה, שבמקרים כאלה על בית המשפט לשקול את כל נסיבות העניין ולהחליט, אם במקרה המסוים העומד לדיון ניתנה ההודאה מרצון חופשי על אף האמצעים הפסולים" (עמ' 251).

לענייננו: נקדים מאוחר למוקדם ונאמר, כי שוכנענו שלא ננקטו בחקירתם של הנאשמים בפנינו "אמצעים ברוטליים ובלתי אנושיים" הפוגעים בערכי יסוד מקובלים.
להלן, תבחן, כמובן, השאלה האם בכלל היו אמצעים פסולים, על מי ומתי הופעלו. אולם, גם בהנחה שהיו, אין מדובר באמצעים מן הסוג המייתר את הצורך בבדיקה אם נשמר רצונם החופשי של הנאשמים בהיותם כאלה היוצרים מראש את החזקה, כי שללו את הרצון החופשי (זאת, תוך אימוץ המבחן שנקבע על-ידי כב' השופט גולדברג, בניגוד לדעתו של כב' השופט י' כהן כפי שצוטטה לעיל).

הסניגוריה הפנתה בסיכומיה לארבעה סימנים, או שמא נכון יותר לומר, ארבעה "ראשי נזק" עיקריים, המצביעים על אמצעי אלימות ששברו את רוחם של הנאשמים:

1. תמלילי שיחות של הנאשמים בזמן אמת, בהם הם מתאוננים על אלימות, לחץ ומצוקה קשה;
2. תעודות רפואיות של הנאשמים או אדם אחר "שיש בהם אזכורים  של סימני אלימות";
3. הארכות מעצר שבהם מתאוננים הנאשמים על אלימות;
4. שיחזור שבו אומר הנאשם למצלמה שהודאתו אינה אמת והוא הודה רק בשל הייאוש שאחז בו (עמ' 25 לסיכומים בכתב).

בדיקתם הפרטנית של כל אחד מהסימנים הנ"ל, אינה מביאה למסקנה שלה טוענת הסניגוריה, והדברים יבוארו ויפורטו בהמשך.

ג.	סוגיית חוסר רישומים ותיעוד מדויק של מהלכי החקירה

כפי שציינו לעיל, מייחסת הסניגוריה לנושא זה חשיבות רבה. 

הטרוניה העיקרית שבפי הסניגורים היא, כי שעות ארוכות של חקירה, או של שיחה בין נאשם (חשוד דאז) וחוקר, זכו לזיכרון דברים לקוני, ולא לרישום מדויק ומפורט של כל חילופי הדברים.
בטיעוניהם בנושא זה כרכו הסניגורים זה בזה, מבלי יכולת להפריד, את חוסר הרישומים כמשקף שיטת חקירה לא ראויה הפוגעת בזכות הנאשמים, עם זכותם של נאשמים לקבל את כל חומר החקירה, כאשר אי המצאת מלוא חומר החקירה לידי הסניגוריה, יכול להביא במקרים קיצוניים לכך שההליך כולו ייפסל.

הסניגורים הפנו לכך שגם בשנת 1984 (השנה שבה התנהל הדיון בחיפה) הייתה קיימת חובה לרשום ולתעד את מהלכי החקירה, ואין מדובר "בתקופה שבה צעדי הדינוזאורים רעמו ביערות הכרמל...הקרחונים הגדולים כיסו את הארץ והאבולוציה הגיעה לשלב החד תאיים" (עמ' 9 לסיכומים).

לראיה ציטטו הסניגורים פסקי דין מאותה תקופה, המצביעים, כאמור, על כך שגם באותן שנים שב בית המשפט העליון  והדגיש את הצורך ברישום ותיעוד של מהלכי חקירה.

נאמר בנושא זה כך: קל מאוד להביא דברים אד אבסורדום, ובהחלט נהנינו מהשימוש במטאפורת הדינוזאורים, הקרחונים והחד תאיים לצורך זה. 

אלא שאמירות סרקסטיות, שנונות ומושחזות ככל שתהיינה, אינן צריכות לערפל את התמונה, ונראה לנו כי בלהט (או אולי בקיפאון?) טיעוניהם בנושא זה, נסחפו הסניגורים, בלשון המעטה.

לגופו של עניין: אין כל ספק שצריך לתעד ולרשום מהלכי חקירה, אין גם ספק שמדובר בהלכה שהייתה קיימת גם בשנת 1984.

כאשר מדובר בתיעוד שאינו מלא מתעוררות שתי שאלות:
1. האם "החללים" ברישום, בפני עצמם, מונעים מהנאשם מלמצות את הגנתו;
2. האם "החללים" ברישום מצביעים על זדון והעלמה מכוונת של החוקרים, דהיינו: החוקרים נמנעו מלרשום דברים שעמדו בניגוד לתיזה שלהם: לא רשלנות - אלא פגיעה מכוונת.

באשר לאפשרות השניה, החומר הקיים והמתועד מכיל "חומרים" נוחים לנאשמים כמו "חומרים" העומדים בניגוד לטענותיהם, וגם אלה הנוחים לנאשמים לא הועלמו מחומר החקירה הכולל.

לעניין האפשרות הראשונה - איננו סבורים כי שיטת הרישום, כפי שהייתה בתיק זה, מנעה מהנאשמים למצות את הגנתם. 
מדובר בתיק רווי מסמכים, ויעידו על כך תיקי המוצגים השופעים המונחים בפנינו.
אכן, יש ממש בביקורת על כך, שחקירה, או תשאול, שנמשכו מספר שעות, לא הניבו מסמך המשקף במדויק כל מה שנאמר. אולם, בין ביקורת ובין פסילה מוחלטת של תיעוד החקירה בשל דרך הרישום, עוד רב המרחק.
לעניין זה יש גם ממש (לפחות במידת מה), בהפניה לתקופה שבה התנהלה החקירה ונוהל הדיון בבית משפט המחוזי בחיפה.
הטכנולוגיה המתקדמת, הקלות הנוכחית של השימוש באמצעי הקלטה, הסרטה, מיחשוב וכו' השכיח אולי במידת מה את הסרבול שברישום בזמנו. יתכן גם שהשתכללות האמצעים, כמו גם הניסיון שנרכש, הביאו להרמת הרף הנדרש בתיעוד חקירות, וטוב שכך. 

כך למשל, מוקלטות היום חקירות רצח (כנורמה שהמשטרה אימצה לעצמה).

כך למשל, אמר המחוקק את דברו בנושא חקירות ילדים על-ידי חוקר נוער בהקלטה.

יחד עם זאת, נכון, שהצורך ברישום אכן היה קיים גם באותה תקופה.

אולם, העדר רישום מלא לא היווה עילה לפסילת הודאות נאשמים, כמו שאמר סנ"צ גולדגרט, ראש הצח"מ: "הפרוצדורה הזו על-פי נוהלים שעבדנו בזמנו ובית המשפט קיבל את הדברים האלה בצורה כזו וכך עבדנו...אני אומר במפורש שכך עבדו ובית המשפט קיבל את זה" (עמ' 933). 

בפסק דין מועדי שהוזכר לעיל,  אמר כב' השופט גולדברג, כדלקמן:
"לטענה בדבר הרישומים - אכן צודקים באי כוח הצדדים בטענתם זו... בימ"ש זה חזר לא אחת על הכללים הנוגעים לחובת החוקרים, בעניין התרשומות, וכללים אלה לא קוימו או שלא קוימו במלואם במקרה זה, אולם אין באי קיום הכללים כדי לשלול את הרצון החופשי, שבה ניתנה הודאה במשטרה." (עמ' 232) (ההדגשה שלנו).

דברים בנוסח זה אפשר למצוא בפסקי דין רבים (וראה לעניין זה האסמכתאות אליהם מפנה כב' השופט גולדברג בפסק דין מועדי).

באף אחת מהאסמכתאות שציטט הסניגור לא נפסלו הודאות בשל אי רישום, והביקורת תורגמה בעיקר לעניין משקל ההודאות (וראה לעניין זה ע"פ 559/77 מאירי נ' מדינת ישראל, לב(2) 180).

אמרנו לעיל, כי הסניגורים כרכו זה בזה אי העמדת חומר חקירה לרשות הנאשמים, עם אי רישום.
שני הנושאים אולי קרובים אולם אינם זהים. אין ספק בדבר חובתה של התביעה להעמיד כל חומר ראיות שברשותה לרשות הסניגוריה, ובמקרים קיצוניים בהם לא נשמרה במלואה זכות העיון ישקול בית המשפט מה התוצאה המתחייבת. 
אלא שלא זו הסוגיה שעל הפרק בתיק הנוכחי. השאלה היא, אם "אי ייצורו" של חומר חקירה מסוים (קרי, רישום תמציתי של שעות חקירה רבות במקום רישום מילולי וכיוצא בזה), מקביל לאי חשיפתו של חומר ראיות קיים בפני הסניגור.

הסניגור מפנה לעניין זה ל- ע"פ 173/88 אסרף נ' מדינת ישראל, פ"ד מד(1) 785.

דא עקא, מערכת העובדות שם הייתה שונה לחלוטין. בפרשת אסרף מדובר היה בקלטת שלא נמסרה במועד לסניגורים, הקלטת תעדה את הגירסה המקורית של העדה המרכזית בתיק, גירסה ממנה חזרה בה בחקירתה במשטרה, ואליה חזרה שוב בשלבים מאוחרים של הדיון.

על כך אמר בית המשפט העליון בנסיבות אותו עניין, "אין לשלול את הדעה, כי תדמיתה בעיני ביהמ"ש עשויה הייתה להיות שונה מזו שנצטיירה בעיניו, אילו היתה ההקלטה הנדונה נמסרת לסניגור במועד" (עמ' 791).

חשש מעין זה - לא קיים בענייננו. אין גם שום טענה באשר לחומר חקירה ספציפי שהועלם, או לא נמסר, בדומה לקלטת בפרשת אסרף. גם פרשת סיקסיק שבה נאחז הסניגור כמוצא שלל רב (ע"פ 1152/91, 2295, 3331, פ"ד מו(5) 8, אינה דומה למערכת העובדות  כאן. 

בפרשת סיקסיק המדובר היה בעד חשוב ומהותי שלקיומו לא היה כל זכר בתיק החקירה, לא נגבתה ממנו מעולם עדות, ואף לא צוין כי לא נגבתה עדות.

ושוב, אין טענה בענייננו כי קיומו של עד הוסתר מעיני הסניגורים. רישומים תמציתיים, אפילו לקוניים, אינם שווי ערך לעד ש"כמו לא היה ולא נברא - פשוטו כמשמעו", כלשונו של כב' השופט חשין, שם בעמ' 20. 
סוף דבר בנקודה זו: הרישום התמציתי, ראוי כפי שציינו לביקורת, אינו מגיע על-פי השקפתנו לכלל פגיעה מהותית בזכויות הנאשמים להתגונן, פגיעה המחייבת בפני עצמה את פסילתן של ההודיות. 
בהחלט יתכן, כי יש לכך משמעות לעניין משקל ההודיות, אולם לא זו הסוגיה העומדת על הפרק כרגע, ועניין זה יבחן בבוא העת. 
כדי להסיר כל ספק נאמר, כי לו סברנו שאכן הרישום בתיק זה מנע מהנאשמים למצות הגנתם, כי אז, מה לנו שנת 1984 ומה לנו שנת 2000. מיצוי ההגנה הוא ערך שאינו תלוי בשנה. 

כאמור, איננו סבורים, כי צורת רישום החקירה על פניה לא אפשר לנאשמים להתגונן. השאלה, כמו בנושאים רבים אחרים, היא שאלה של מידתיות, ושל מתן תמונה נכונה חרף ליקוי ברישום, ועניין זה ייבחן לגופו  בנקודות הרלוונטיות. 
שללנו לחלוטין קיומו של זדון ורצון להעלמת ראיות בדרך הרישום, וכפי שאמרנו אין להתעלם לחלוטין ממה שהיה בגדר מצוי, גם אם לא רצוי, באותה תקופה. 

ד.	על משפט חוזר 

נפלה בחלקנו  הזכות, או שמא החובה לדון בהליך החריג של משפט חוזר, מן הבודדים (למיטב ידיעתנו השני), שנוהלו במדינת ישראל מאז הקמתה.  אין שום ספק באשר לקושי שבניהול משפט לאחר שנים רבות כל כך (כ16- שנה). 
גם המחוקק היה ער לכך, שעל כן הותקנו תקנות מיוחדות לעניין זה: תקנות בתי המשפט (סדרי דין במשפט חוזר), תשי"ז1957-.

התקנות מתירות סטיה מדיני הראיות ומסדרי הדין, כמו גם שימוש בעדויות והודעות שנשמעו בזמנו בפני בית המשפט אשר דן במשפט הראשון. 
אנו חייבים לציין, כי בגדר משפט חוזר, אשר התנהל כאמור כ16- שנה לאחר המשפט המקורי, התנהלה שמיעת הראיות בפנינו בסדר מופתי, כמעט ללא תקלות, שניתן היה אולי לצפות להן, וכמעט במלואה. בכך כוונתנו לומר, שמבין רשימת העדים הארוכה, כמעט לא היו נפקדים. 
שניים מן החוקרים נפטרו למרבית הצער בתקופה שחלפה, אולם פרט להם כל העדים העידו בבית המשפט. 
המסמכים נשמרו גם הם כמעט במלואם, כך שהדיון התנהל כבכל תיק אחר שבו נשמעות הראיות בזו אחר זו. גם חקירותיהם של הצדדים התנהלו במסלול הרגיל, למעט התוספת הנובעת מכך שהיה מקור נוסף לבחינת והשוואת העדויות - קרי דברים שאמרו העדים בבית המשפט המחוזי בחיפה, במשפט הראשון.

נייחד כמה מילים על הזיכרון: כפי שניתן היה לצפות, החוקרים, רובם ככולם, אמרו כי אינם זוכרים מזיכרון חי את האירועים. עדותם נשענה בעיקרה על עיון בחומר הראיות שהועמד לרשותם על-ידי התביעה, לרבות פרוטוקול עדותם בחיפה. 
היו אירועים בולטים וספציפיים שנחרטו בזיכרונו של עד זה או אחר, במלואם או בחלקם, ולכך נתייחס בהמשך במידת הצורך. 
כללית, למעט חריגים מבין עדי התביעה, לא התרשמנו שהייתה התחמקות בטענה של חוסר זיכרון, כדי לחפות ולהימנע ממתן תשובות שלא היו נוחות לעדים. 
חלק לא מבוטל מן העדים כבר פרשו מן המשטרה, ואינם חשופים כרגע לשום סנקציה, אם יאמרו ויאשרו כי בזמנו הייתה אלימות. 
אדרבא, בציבוריות הישראלית, אולי היו זוכים לאהדה בגין התוודות מאוחרת זו. מספר עדים (בודדים) לא הסתירו את הטרוניה שיש להם כלפי המשטרה, שמא בשל תסכולים בתקופת עבודתם כחוקרים, או בשל נסיבות פרישתם. 
אין לנו ספק כי עדים אלה היו נוטים לספר כיום על ליקויים, אלימות וכיוצא בזה, לו היו נתקלים בה. אפילו היו מסבכים עצמם בכך - לא נשקפה להם כל סכנה שהרי תקופת ההתיישנות חלפה עברה לה זה מכבר. 
לפיכך, כאשר אומרים רוב העדים שאינם זוכרים, הם אכן אינם זוכרים ואין לאמירה זו משמעות נסתרת.

כשנחקרו העדים, אנשי המשטרה, הטיח ע"ד פלדמן כמעט בכל אחד מהם, כי איננו מאמין להם, כאשר הרבה פעמים חוסר האימון הנטען התייחס לתשובות של חוסר זיכרון. כפי שאמרנו - התרשמותנו בעניין זה הייתה  כי לא היה שימוש בחוסר זיכרון כבקיר מגן לא עביר. 
ההשוואה המתבקשת בנושא זה היא כמובן לזיכרונם של הנאשמים. השוואה, שבה נבדק זכרונם של הנאשמים בשונה מזה של החוקרים.  

לנאשמים, יש את כל הסיבות שבעולם לזכור את פרטי החקירה: בשל המעשים הקשים שהם מייחסים לחוקרים, עינויים שחמורים מהם קשה להעלות על הדעת. ובשל התוצאות הרות הגורל שהיו, מבחינתם, לחקירה זו.

באשר למעשים: הדעת נותנת, כי התעללויות אלו שהנאשמים מדברים עליהן, נחקקו בלבם ולא ימחקו מזיכרונם עד יומם האחרון עלי אדמות. בלי קשר לצלקות או ממצאים פיזיים שהיו או שנותרו, הנה הצלקות הנפשיות היו צריכות להיות כאלה שכל פרט ופרט ייחרט כמו מכוות אש בבשרם. 
על כן, כאשר הם נדרשים להעיד על הדברים, הגירסה צריכה להיות, לכאורה, קולחת, מלאת פרטים, מדויקת, חד משמעית ועולה בקנה אחד עם דברים, שאמרו בהזדמנויות קודמות. 

בפועל - אף אחד מכל המאפיינים הנ"ל לא התקיים בעדותו של מי מהנאשמים; היפוכו של דבר. 

להתרשמותנו מהנאשמים נתייחס בהמשך. 

באשר לתוצאה:
הנאשמים הורשעו ברצח וישבו בכלא 15 שנים ארוכות, שבהן מן הסתם הפכו והפכו, וחיו מחדש כל רגע מן החקירה. 
ועוד: בניגוד לחוקרים, שעבורם מדובר אחרי הכל בתיק חקירה, שעם כל חשיבותו ונפחו, הנו אחד מיני רבים, מאות אם לא אלפים; עבור הנאשמים הייתה זו הפעם הראשונה והאחרונה (עבור נאשמים 2,3,4) שבה היו בחקירה. 

ואם לא די בכל אלה - הרי מדובר בתיק שעבר גלגולים רבים, שלא ירד במשך שנים רבות מסדר היום הציבורי, כאשר הנאשמים מנהלים מאז מערכה משפטית לביטול הרשעתם: ערעור, בקשה לדיון נוסף, בדיקת העובדות במשרד המשפטים (דו"ח קרפ), בקשה למשפט חוזר ומשפט חוזר. כל אלה, הם בודאי, סיבה לזכור, ולא לשכוח, את פרטי החקירה והטענות כנגדן.

לגבי הנאשמים - להבדיל מן החוקרים, האירועים שקרו להם במהלך החקירות אינם "מקרים מן העבר, שקרו בעבר ונשארו בעבר", כלשונו של הסופר ז'וזה סאראמאגו (תולדות המצור על ליסבון, עמ' 79).

בפועל - כפי שציינו, המילים, לא זוכר, היוו מילות מפתח כמעט, אצל הנאשמים. גם כאשר הוזכרו להם דברים, לא תמיד נזכרו, והזיכרון, כאשר כבר עלה, עמד לעתים קרובות בסתירה לדברים שנאמרו בעדותם בחיפה, ואפילו לדברים שנאמרו על ידם לסניגוריהם דכאן, ואשר מצאו ביטוי בטענות הפסול שגובשו במסמך. 

ה.	התייחסות לטענת הגנה כי אין להיצמד לטענות עובדתיות מהמשפט הראשון

לדברי עו"ד פלדמן: "לא ניתן לנאשמים משפט חוזר על מנת שיחוייבו בהיצמדות אל טענותיהם במשפט המקורי...לאור אופיו של ההליך... המסקנה המתבקשת היא שאין ללמוד הרבה מן העובדה כי טענה פלונית לא הושמעה במשפט המקורי והיא מושמעת לראשונה במשפט החוזר..." (עמ' 21 לסיכומים בכתב). 

מכל טענותיו היפות של עו"ד פלדמן, וכאלו יש רבות, זוהי טענה שלא תזכה לתואר זה. היא צינית ומקוממת.
בהנחה (המתחייבת מהקשר הדברים) שהטענות אליהן מתייחס עו"ד פלדמן, הן טענות הפסול בזוטא, שהועלו בחיפה, הרי משמעות דבריו של עו"ד פלדמן היא, שהנאשמים יכולים להשתחרר מגרסאותיהם הקודמות העובדתיות. 
העלו טענה, לא העלו, אין לכך משמעות. היום הם רשאים להתחיל מבראשית. 

לו המדובר היה במשחק ילדים, כי אז היינו אומרים: שברו את הכלים, מתחילים מהתחלה. 
אלא שמשפט, במיוחד כזה משפט, אינו משחק ילדים. אמת עובדתית יש אחת, ואת האמת הזו היו הנאשמים צריכים לומר בחיפה כשם שהם צריכים לומר בפנינו. ואם לא העלו טענה עובדתית מסוימת, יש לייחס לכך את מלוא המשמעות המתחייבת מכך, שטענה עובדתית לא הועלתה במועד הנכון והראוי להעלאתה (שהרי לא ידעו שיתקיים משפט חוזר).

 נאמר כבר בשלב זה, כי איננו מקבלים את טענתם של הנאשמים ולפיה, בחיפה אמרו או לא אמרו דבר מסוים, משום שלא האמינו בשופטים, משום שאנשי כהנא נכחו בדיונים, או משום שסניגוריהם לא העניקו לכם ייצוג הולם. 
האמת, במקרה זה אמת קשה וכואבת מבחינת הנאשמים, הייתה צריכה להתפרץ מפיהם בשטף קולח, כזרם מים שהסכר ששמר עליו, נפרץ. הנאשמים היו אמורים להיות להוטים להשמיע את דבריהם באוזני כל, ועל כן איננו מאמינים לכל הטענות בדבר האווירה, חוסר האמון בשופטים וכו'. 
כדי להבהיר, איננו באים בכך חשבון עם הנאשמים על דרך מי אתם שתחליטו אם ראויים השופטים, או שאינם ראויים לאמון. אין בכך משום חינוך הנאשמים, אלא חוסר אמון מוחלט בדבריהם בנקודה זו, משום שאין בהם שמץ של הגיון. 
ורק דרך אגב, לא הובאה בפנינו ולו בדל ראיה המבססת את הטעונים בדבר העוינות של בית המשפט בחיפה. 
לא זו אף זו, המשפט היה שעתם הראויה ואולי האחרונה לומר את הדברים. מה הקשר בין עמדתו של בית המשפט לאמירת הדברים? האם בגלל עמדתו של בית המשפט, מתקבל על הדעת שהנאשמים שיקרו לבית המשפט, שקרים עובדתיים? או שהחליטו על-פי איזה הגיון שלא מובן לנו, לספר לבית המשפט רק חלק מאירועי החקירה? 

כיוון שהסניגור כרך את הדברים גם בטיב הייצוג שזכו לו הנאשמים, אנו מרגישים חובה לומר את הדברים הבאים: 
לא יכולנו לעקוב, ולא עקבנו צעד אחר צעד, אחר הייצוג בחיפה (כפי שהוא בא לידי ביטוי בפרוטוקול בית המשפט בחיפה). 

יחד עם זאת, במקרים רבים ראינו, כי גם ההגנה הנוכחית שזכתה לכל השבחים (ובדין כך) מפי הנאשמים, פסעה בתלם שנחרש על-ידי הקודמים להם. נתקלנו בירידה לפרטים ופרטי פרטים בחקירתם של העדים על-ידי הסניגורים הקודמים (למשל, העד מאיר אלון שסיפר על מעטפה שעליה רשם גירסה מפי נאשם 3 (פתחי), נחקר, ונעשתה בדיקה מתי יכלה המעטפה להגיע לידיו, והאם ניתן לקעקע את עדותו דרך פרט זה). 

לעולם ניתן להשיג על טיב ההגנה שזכה לה נאשם. לעולם ניתן לטעון, כי סניגור אחר היה עושה זאת טוב יותר, בוחר בקו הגנה אחר וכיוצא בזה. עדיין, לא שוכנענו כי הייצוג בחיפה עמד בעוכרי הנאשמים. 

נחזור לעניין המשפט החוזר: לגרסאות הנאשמים בחיפה יש את מלוא המשקל. על פני הדברים אין כל סיבה לסתירות בין הגרסאות. 
ודוק: בשום פנים ואופן איננו מתכוונים לפרטים קטנים, לא לטעות בזהותו של חוקר, לא לאי זכירת תאריך מסוים וכו'. 

מקובל עלינו לחלוטין, כי הנאשמים יכולים לטעות בתאריכים ובזהות החוקרים, שכן לא רשמו לעצמם דברים בזמנו. לו בטעויות כאלו היה מדובר, כי אז לא היינו מייחסים לכך כל משקל. 
אלא, שלא זו הבעיה בעדויותיהם של הנאשמים. 

הבעיה, או לפחות אחת הבעיות המרכזיות, נעוצה במעבר מגירסה כמו: לא אמרתי, הוחתמתי בכוח, או אמרתי מה שאמרו לי להגיד וכיוצא בזה, לגירסה כמו: אמרתי, המצאתי דברים, שילבתי אמת ושקר, וכיוצא בזה. 
מעבר זה - אין לו ולא כלום עם תיעוד ורישום, והוא משקף אך ורק את האמת או חוסר האמת שבגירסת הנאשמים.

ו.	הערות בנושא ההתרשמות מן הנאשמים

כיוון שהזכרנו את עדויות הנאשמים, אנו מוצאים לנכון להתייחס בשלב זה להתרשמותנו הכללית מן הנאשמים, כאשר התרשמות זו אינה מהווה בשום פנים ואופן תחליף להתייחסות פרטנית לכל נאשם ונאשם, שתובא בהמשך. 

שמענו ימים ארוכים כל אחד מהנאשמים. כפי שניתן להתרשם מהפרוטוקול, עדותו של כל אחד מהם הצטברה למאות עמודים. התבוננו בנאשמים לאורך כל התקופה הארוכה שבה התנהל משפט הזוטא, באינטנסיביות, כאשר גם התבוננות זו תורמת נדבך להתרשמותנו.

אנו חייבים לומר שעדויות הנאשמים בבית המשפט, לא זו בלבד שלא סייעו להגנה, אלא הזיקו לה לא במעט.  
לא בקלות אנו אומרים דברים אלה ואנו ערים למשמעות הקשה שיש להם, במיוחד במשפט זוטא, שבו עדויות הנאשמים הן הציר עליו נשענת פרשת ההגנה, גם אם הנטל להוכחת הרצון החופשי מוטל על התביעה. 
ועדיין, זו התרשמותנו.

שמענו חמש עדויות שטוחות, פלקטיות, חסרות מימד שיקנה להן אוטנטיות, וחסרות מימד של שכנוע הן באופן אמירת הדברים, והן, ובמיוחד, באשר לתוכנן. 

נתחיל מכך, שגם בחקירות הראשיות של כל הנאשמים (מי פחות ומי יותר ולכך נתייחס בהמשך), התקשו הסניגורים לחלץ גירסה ממרשיהם. 
בסבלנות רבה, גם מצד התביעה, שלא הרבתה בהתנגדויות, "הוציאו" הסניגורים את הגירסה מפי הנאשמים, כאשר בדרך לכך כמעט נאלצו להעיד במקומם.

די להעיף מבט בפרוטוקול, כדי לראות את אורכן של השאלות שמכילות למעשה את כל העובדות, ואת "קוצרן" של התשובות, שהן לעתים אישור בלבד של הנתונים המצויים בשאלה, וכל זאת בחקירה ראשית. 

בחקירה נגדית, גלשו כל הנאשמים להשמעת מנטרות, סיסמאות כגון: אם זה לא מוקלט אז לא אמרתי, מהמכות והעינויים שיקרתי, אמרתי מה שבראש שלהם, לא זוכר. כל נאשם והמנטרות שלו, ללא ניסיון אמיתי להתמודד עם השאלות שהוצגו להם. לעתים קרובות, היה צורך לחזור על השאלה ולהוביל את הנאשם לקראת התשובה המתבקשת. גם אנחנו התערבנו לא פעם, כדי לקבל תשובה על השאלות שנשאלו.

לצד החקירות שהתנהלו, כאמור, התפרצו הנאשמים מדי פעם בהפגנות זעם, הטיחו מלים קשות בתובעים, ירדו מדוכן העדים תוך מתן הצהרות כלליות בדבר חפותם והתייצבות כל המערכות נגדם. 
הגם שאין הנחתום מעיד על עיסתו, אנו מעידים על עצמנו כשופטים, כי גייסנו את מלוא אורך הרוח כדי להביא לכך שהעדויות לא יבואו לקיצן בשל התפרצות של נאשם זה או אחר. יכולנו לקבל התפרצות אחת ויותר, כביטוי לכעס שנאגר בלב הנאשמים, לו הייתה גם גירסתם מתפרצת באותה דרך.  נותרנו עם הרושם כי התפרצויות הזעם מהוות תחליף לגירסה. 
אצל נאשם 1, למשל, גירסתו הייתה מימית לחלוטין, ולעומת זאת הדיון הופסק מספר פעמים, כאשר הנאשם ירד מדוכן העדים והודיע כי הוא אינו משיב יותר לשאלות. 
אמרנו כי הדיסוננס בלט אצל נאשם זה, כיון שלאורך הדיון (וכאמור צברנו שעות דיון רבות),  נראה הנאשם כמבודח ופלט אמירות מבודחות, ולפתע, כאשר נשאל שאלות ענייניות ומתבקשות שהתקשה להתמודד עמן, התפרץ כפי שאמרנו, בזעם קדוש, וירד מן הדוכן. 

באשר לתוכן העדויות: מטבע הדברים ההתייחסות לתוכן העדויות תבוא בפרקים שיוקדשו לכל נאשם ונאשם. אולם ישנם מאפיינים משותפים אשר נראה לנו, כי יש מקום להזכירם כבר בשלב זה. 

טענתם הכללית של הנאשמים בפנינו הינה, כי ההודאות מורכבות מפרטים נכונים, שנמסרו על ידם לחוקרים והם אכן משקפים את האמת. 
וגם פרטים אחרים, שהם אכן אמרו, אולם המציאו אותם, כי כך רצו החוקרים. החוקרים רמזו  והם התקדמו עם הרמז הזה ואמרו מה שחשבו שהחוקרים רצו לשמוע, מעין משחק מחבואים מילולי שהתנהל בינם לבין החוקרים. כמו כן, מכילות ההודיות דברים שנאמרו על-ידי החוקרים בלבד: החוקרים רשמו והם חתמו, במקרים מסוימים לא חתמו. 

אחת הטענות המרכזיות שבפי הסניגוריה, לה הוקדש חלק הארי מן הטיעון שלה בעל-פה, מתייחסת ל"תבניתיות" או ההשראה ההדדית המצויה בהודיות. עו"ד פלדמן ייחס חשיבות רבה לנושא זה. לטענתו ניתן לראות בבירור היאך התפתחות מסוימת בנתונים האובייקטיבים שבידי החוקרים, מביאה לשינוי בהודאות כל הנאשמים, למרות שהנאשמים נחקרו במקומות שונים, על-ידי חוקרים שונים, והחוקרים טענו כי לא היו מתואמים, וכי השינוי לא בא כתוצאה מהצגת הנתון החדש בפני נאשם זה או אחר. 

לטענת עו"ד פלדמן, "ראיית רוחב זו", העובדה שהגרסאות בהודיות משתנות בתיאום מופלא, היא בפני עצמה צריכה להביא למסקנה כי הנאשמים הוכו ועונו, רצונם נשבר, והם היו מוכנים לשנות גרסאותיהם, להתאימן זו לזו ולנתונים המשתנים. 
הטענה כמובן כבדת משקל, ונתייחס אליה בהמשך הן בהיבט על, המשקיף על החקירה, והן בהתייחס לכל נאשם.

אולם, עד שאנו באים לדון בעניין זה, אינך יכול שלא לתמוה, והתמיהה משותפת לכל הנאשמים, מה ראו החוקרים ל"משחק" זה. 
יש בפניהם קבוצת נאשמים, שהם כחומר ביד היוצר, מוכנים לחתום על כל מה שירצו החוקרים, לאחר שהוכו ועונו. 

מדוע המשחק ברמזים, כאשר החוקר זורק רמז והנאשם מנסה לנחש מה הוא צריך לומר כדי לרצות את החוקר ובדרך הטבע, לא תמיד מצליח? כלום לא פשוט הרבה יותר לבדוק את הנתונים היטב, ליצור גירסה הומוגנית, להחתים עליה את הנאשמים ולהימנע מטעויות? 

ומה אומר הדבר על רצונם החופשי של הנאשמים, האם אכן מסוגלים הנאשמים, המצויים ברגעי השפל של חייהם, כשהם מוכים  וחבולים, להתרכז כדי לשחק עם החוקרים את המשחק המצופה מהם? 

ותמיהה משותפת נוספת: חלק מן ההודיות וזיכרונות הדברים המכילים הודיות, מסתיימים או מכילים אמרות שבהם חוזרים בהם הנאשמים מן הגרסאות השונות שמסרו, אומרים כי הם חפים מפשע וכי אמרו מה שאמרו, בשל הייאוש שהם מצויים בו. 

כיון שהטענה היא, כי מלכתחילה אמרו הנאשמים מה שאמרו - אם בכלל אמרו - בשל חששם מהחוקרים האלימים, מתבקשת השאלה, היאך לא חששו הנאשמים לומר דברים המאיינים לחלוטין את כל מה שהשיגו החוקרים מפיהם עד כה, לרבות השיחזורים שהוסרטו בווידאו. 
התשובה (הכללית) שנותנים הנאשמים לתמיהה זו, היא, כי כאשר הפעילו עליהם אמצעים פסולים, אמרו כאמור מה שביקשו החוקרים לשמוע. ברגע שהניחו להם, או שהחוקרים לא נהגו כלפיהם באלימות, שבו ואמרו את אשר על לבם. 
הטענה לובשת וריאציות שונות בפי כל אחד מהנאשמים, אולם כאמור, הרעיון הוא, כי רצונם החופשי שב אליהם מיד כאשר פסקו אמצעי האלימות (ולו גם באופן זמני). אבל, כאשר מדובר באימרות מפלילות גם ללא אלימות, למשל: לפני שופט בעת דיון בהארכת מעצר - טוענים הם כי פחדו מחידוש האלימות.

ושוב, על כורחך אתה תמה! האם ניתן לקבל כי רצון חופשי הוא מעין גומי, שכאשר מרפים ממנו ולו לרגע הוא שב למקומו? 
האלסטיות שבה מתאפיין, כנראה, רצונם של הנאשמים, קשה לעיכול. 

ז.	על מבנה צוות החקירה

צוות החקירה הורכב מלכתחילה מחוקרים משני מרחבים, מרחב חיפה ומרחב הגליל, כאשר החוקרים באים מן התחנות השונות, בתחומי המרחבים, ועל פי עדויותיהם, רובם לא הכירו זה את זה.
הנאשמים כולם נחקרו סמוך לזמן הרצחו של דני בחודש דצמבר 1983, רובם גם נעצרו, והוחזקו במעצר תקופות לא קצרות. הנאשמים הכחישו בשלב זה כל קשר לפרשה ושוחררו לאחר שלא נמצאו נגדם ראיות. לאחר מכן נעצרו פעם נוספת בחודש מרץ 1984. 
כדאי אולי לציין כי הנאשמים לא היו היחידים שנעצרו (נעצרו אנשים רבים). 

בחודש ינואר 1984, צורפה לצוות החקירה, קבוצת חוקרים בכירים מן המטה הארצי בירושלים. בשלב זה נעשתה בדיקה מחודשת של חומר החקירה שנאסף בידי הצוות הקודם. לאחר הסתגרות של כחודש ולימוד החומר, הוחלט על מעצרם של הנאשמים, והם נעצרו, כאמור, במרץ 1984.  כדאי אולי לציין כי ה"בדואים", כפי שהם מכונים בתיק, קרי נאשמים 1 ו5- נעצרו רק מאוחר יותר בתאריך 19.3.84, אחרי ההודאות של נאשמים 2, 3 ו4-.

מכל מקום, הצח"מ כלל בשלב זה את החוקרים משני המרחבים + היחידה הירושלמית. 
סה"כ צוות לא הומוגני, שחבריו אינם מכירים זה את זה ואין ביניהם קשרי חברות, ובין חלקם אפילו לא קשרי היכרות - שאולי מזמינים מעין ערבות הדדית. 

צירופם של החוקרים הירושלמים, השייכים ליחידת יוקרה של המשטרה, עובדה מרמזת כביכול, על כשלון של הצח"מ המקומי, ודאי לא הוסיף לגיבוש הכולל של הצח"מ. 

בפועל היו בפנינו  עדויות, בין מפורשות ובין במשתמע, על מתח בין הצוות המקומי לצוות הירושלמי (ראה למשל עדותו של ג'אנם ג'אנם בנושא זה). 

אנו טורחים לציין עובדה זו, בשל התיזה הבסיסית שעליה נשען למעשה כל בנין ההגנה, גם אם הדברים לא נאמרו במפורש. 

בעצם, טוענת ההגנה לקיומו של קשר, המקיף את כל חברי הצח"מ + נספחים (שאותם נמנה להלן). הקשר התבטא בפעולות אלימות ביותר של כל החוקרים במטרה להוציא הודיות מפי הנאשמים, בהכנסת דברים לפיהם, בפברוק הודיות. באופן כללי, כפי שהנאשמים כינו זאת, "בהלבשת" התיק עליהם. 

הקשר התבטא בעיקר "בתבניותיות" כפי שהוגדרה ע"י הסניגוריה, דהיינו שכאשר הייתה התפתחות מסוימת בחקירה, והחוקרים נתקלו במכשול שכדי לעוברו נאלצו ל"שפץ" את הגירסה הקיימת באותה נקודת זמן, מיד עובר "השיפוץ" לגרסאות כל הנאשמים. 
בדיעבד, הפך הקשר להיות גם קשר של שתיקה, כאשר כל החוקרים מודעים לכך שהייתה אלימות,ושהנאשמים חפים מפשע, שכן גם אם לא נטלו בה חלק במו ידיהם, היו נוכחים בהפעלת אלימות או לפחות שמעו על כך. 

הקשר הוא קשר קולוסלי, ענק בהיקפו, הן מבחינת הפעולות שנעשו במסגרתו, והן מבחינת השותפים לו. הקשר כלל לא רק את הצוותים, הלא הומוגניים, כמוסבר לעיל, כי אם גם את כל אנשי המשטרה הנלווים, שוטרים בבית המעצר, ליווי, אנשי מעבדה ואנשים טכניים שונים, כמו גם קבוצה גדולה של שוטרי יחידת הסמים, קצינים שונים שלא היו שייכים לצח"מ, שוטרים מכל התחנות, שלא יכלו שלא לשמוע או לראות צעקות או מכות.

הקשר כולל גם שופטים שדנו במעצרם של הנאשמים ועשו יד אחת עם המשטרה, שלא לרשום מה שאמרו להם הנאשמים, וגם רופאים שבדקו את הנאשמים (אפילו רופאים "אזרחיים" מבתי חולים או קופ"ח). הקשר כולל גם עצורים אחרים  שתפקדו כמדובבים, ואולי אנשים נוספים. איש מכל האנשים הללו, שאין ביניהם קשר, לא סיפר עד היום על אלימות. 

גם היום, לאחר שנים רבות כל כך, כאשר נמצא אדם  מבין אנשי הצוות, שאמר כי הוא אינו מאמין באשמתם של הנאשמים, לא קם איש ודיבר על אלימות. הכל כנראה מכוח אותו קשר ראשוני. 

נאמר בפה מלא כי איננו מאמינים בקיומו של קשר מעין זה.  פירושו של קשר כזה, על פני הדברים, שקציני המטה הארצי שהגיעו מירושלים, היו צריכים להניח כי חוקרי הצח"מ המקומי יסכימו לאלימות שהירושלמים יפעילו כנגד החשודים וישתפו עמם פעולה, למרות חוסר שביעות רצונם מהגעתם של המיוחסים מירושלים - וכן להיפך, חוקרי הצח"מ המקומי היו צריכים להיות בטוחים שקציני המטה הארצי ישתפו עמם פעולה באלימות. על פני הדברים ובהתחשב בנתונים של צוות החקירה הכולל  וכל הנספחים אליו, היו חייבים להיות, לפחות היום, אנשים שיאשרו את טענות הנאשמים כולן או מקצתם. 
איננו מאמינים ביכולת, שלא לדבר על הרצון, לקשור קשר מפלצתי מעין זה מלכתחילה. 
עוד פחות אנו מאמינים ביכולת לשמור עליו 16 שנה בלי שייסדק. 

נראה שגם ההגנה לא הייתה משוכנעת באפשרות ליחס לכל החוקרים רצון "להלביש" תיק על הנאשמים בלי קשר לאשמתם, שעל כן הטענה היא - לפחות בסיכומים - כי החוקרים משוכנעים באשמתם של הנאשמים: "קיימת אמונה פנימית של החוקר כי בפניו יושבים אנשים אשמים" (עמ' 13 לסיכומים בכתב) (בניגוד לנטען בטענות הפסול). 

הטענה אולי שובת לב, אפילו מתוחכמת, אלא שהיא אינה יכולה לעמוד. 
משום שיש בה, בטענה זו, משום נשיפת חם וקר באותו הבל פה. שהרי, מה שאומרת הסניגוריה הוא, שהחוקרים בבסיסם הם חוקרים הגונים, המשוכנעים באשמת הנאשמים (כנראה על סמך הראיות). אין מדובר בחבורת אנשים חסרי מצפון שהחליטה שרירותית "לסמן" את הנאשמים, אלא בחוקרים שחטאם מתבטא באמצעים שנקטו, אולם לא בקונספציה העיקרית שעומדת מאחורי האמצעים. הקושי נעוץ בכך שאם אכן מדובר באנשים הגונים בבסיסם - ספק אם ניתן ליחס להם המצאת טקסט (הודיות) והכנסתו לפי הנאשמים.

ודוק - דווקא נושא התבניתיות מחייב התכנסות, או לפחות תיאום טלפוני מדויק, קר ואפילו מרושע בין החוקרים,  שאין בינו ובין שכנוע באשמת הנאשמים מאום. שהרי למעשה התיזה של ההגנה באופן סכמתי, היא כדלקמן: 
1.	 יש גירסה של נאשם (שהושמה כנראה בפיו) המשביעה את רצון החוקרים. 
2.	נוצר קושי: העובדות האובייקטיביות עומדות בניגוד לגירסה. 
3.	החוקרים יוצרים גירסה חדשה העוקפת את המכשול. 
4.	הגירסה החדשה מועברת מחוקר לחוקר ובאמצעות החוקרים לנאשמים. 
5.	הנאשמים משפרים את גרסאותיהם. 
6.	הגרסאות החדשות מאומצות ומשוחזרות עד למכשול הבא, וחוזר חלילה. 

לא יתכן, לשיטתנו, לייחס לחוקרים אמונה באשמתם של הנאשמים מחד גיסא, ודרך פעולה כמתואר לעיל - מאידך גיסא. 

ועוד: ההתפתחות שכן התרחשה מצויה, כאמור, בהצטרפותו של הצוות הירושלמי. 

לכאורה - לפי התיזה של ההגנה, עלינו לקבוע כי הצוות הירושלמי הוא צוות אלים, שבא כדי להשיג ביותר אלימות, את מה שלא השיגו הצוותים המקוריים באלימות מתונה (שהרי על-פי הנטען גם במעצר הראשון הופעלה אלימות כלפי הנאשמים). 

ההגנה בסיכומיה מעלה טענה קרובה מאוד באופייה לאמור לעיל, כאשר היא אומרת, כי החוקרים הירושלמים מתגוררים בתנאים לא אידיאליים בבית מלון, הרחק ממקום עבודתם הרגיל וממשפחותיהם: "הם מעוניינים מאוד לסיים את החקירה ולחזור לבתיהם ולמשפחותיהם ולמקום סביבתם הרגיל" (עמ' 181 לסיכומים בכתב). 
 מלבד הציניות שבטענה, הרי מסתבר גם, כי אינה יכולה להיות נכונה, שכן האלימות מיוחסת בעיקר לחוקרים "המקוריים" והרבה פחות לירושלמים. 

ועוד בנושא צוות החקירה: מי שעמד בראש צוות החקירה הוא סנ"צ גולדגרט. לסנ"צ גולדגרט חלקה גם ההגנה שבחים, גם באשר להגינותו וגם באשר לאמינותו. ההגנה הייתה מוכנה לקבל את גירסתו, למעט בשאלה "השולית והבלתי נחשבת" של קיום אלימות. 
גולדגרט העיד חד משמעית, כי לא הייתה אלימות ולא הגיעו לאוזניו הדים לקיומה.  
גולדגרט לא היסס להעיד, למשל, כי אינו יודע מדוע נעצרה אשתו של נאשם 2 (סמיר) (סוגיה שאליה נתייחס בהמשך, בפרק שיוקדש לנאשם זה), ולומר דברים נוספים שלא היה בהם שום טיוח של המציאות גם מקום שהדברים לא היו נוחים לתביעה. 

העיקרון של "פלגינן דיבורא", הוא כמובן עיקרון קיים, וניתן לקבל דבריו של עד בנושא מסוים ולדחות אותם בנושא אחר, אלא שצריכה להיות סיבה לכך. בעניין עדותו של ראש הצח"מ גולדגרט, לא שוכנענו כי יש מקום לפלג את עדותו. 

בדומה לסניגוריה, אף אנו התרשמנו לטובה מאמינותו, פתיחותו, חוסר "נעילתו" על קונספציה מסוימת, אי רתיעתו מפני ביקורת, וניסיונו הברור שלא לטייח ולא להעלים עובדות. לא ניתן היה  להתרשם בצורה זו, ועדין לקבוע, כי העד משקר בנושא העיקרי, קרי קיום אלימות. 
גולדגרט לא התעלם מהשינויים בגרסאות של הנאשמים, ההתפתחויות בגרסאות ואפילו לא מהתבניתיות שבהן. אלא שלטענתו, הנאשמים שיטו בחוקרים לאורך כל הדרך, ואולי עדיין משטים. 

אם תרצה, זוהי תמצית המחלוקת, בין ההגנה לתביעה, וזוהי הסוגיה שאנו נדרשים להחליט בה. האם מדובר בנחקרים ששיטו בחוקרים, הלכו צעד קדימה וחזרו שניים לאחור, גילו טפח וכיסו טפחיים, כאשר עד היום יתכן ולא גילו הכל, כטענת התביעה. 
או שמא - נאשמים, שעקב אמצעי אלימות, או אמצעים פסולים אחרים, רצונם נשבר, והם המציאו גרסאות על פי רמזים שסופקו להם על-ידי החוקרים כדי לרצות את החוקרים, כטענתם היום, או שאמרו מה שהכתיבו להם החוקרים, כטענתם בזמנו.

אפילו קביעה, כי רצונם של הנאשמים נשבר, אין די בה, אלא רק קביעה כי רצונם נשבר עקב אמצעים פסולים (ולא עקב לחצים פנימיים למשל). כך למשל, עצם העובדה שמדובר במעצר שני,  יכולה הייתה להביא לייאוש של הנאשמים ולהחלשת רצונם בלי קשר לאמצעים פסולים.

בתקופת המעצר הראשונה, חיו הנאשמים בתקווה כי ישוחררו, בין משום שקיוו שהמשטרה לא תצליח להוכיח את התיק נגדם, בהנחה שבצעו את המעשה, ובין משום שלא בצעו את המעשה וסברו כי האמת תתגלה (ואיננו מביעים בשלב זה עמדה כלשהי בנושא זה). 
השחרור ענה לתקוותם, והעננה כאילו  הוסרה. 

העובדה שנעצרו מחדש, מוטטה בבת אחת את כל מערך הציפיות, ויכולה הייתה להביא לשבירתם הנפשית של הנאשמים, בלי שיינקט נגדם אמצעי אלים כלשהו. 

עלי גנאיים - נאשם מס' 4

א. 	מדוע התחלנו את הדיון בעלי
בחרנו להתחיל בנאשם זה (להלן - עלי או הנאשם), משום שמפיו באה ההודיה הראשונה בתיק זה.
דבריו של עלי מיום 7.3.84 (בכל צורות הרישום שאליהם נתייחס בהמשך) מהווים את קצה החוט שבו אחזו החוקרים ואשר בעזרתו נפרם התפר שלב אחרי שלב. 

אחת מן ההתפתחויות בחקירה הקשורה בעלי (הכוונה למפגש בין עלי וג'דען מיום -13.3.84ת360/, ת360/א', שהדיבור עליו יורחב בהמשך) מהווה את "ספינת הדגל" של הסניגוריה, באשר לטענתה, כי מפגש מוקלט זה מוכיח הוכחה ניצחת את אמיתות טענותיו של עלי במשפט הזוטא. 
גם בשל נוכחותה של "ספינת דגל" זו בחקירתו של עלי - בחרנו להתחיל מנאשם זה. 

ראשון ראשון ואחרון אחרון, נתחיל מסקירה תמציתית ביותר של גלגולי מעצרו וחקירתו של עלי. 
עלי נעצר בשני מחזורי המעצרים שהיו בתיק זה. 
מעצר ראשון החל מ15.12.83- ועד 29.12.83. מעצר שני, החל מ6.3.84-. 

ב.	באשר למעצר הראשון 

במעצר זה נגבו מעלי  2 הודעות (ת73/ מיום 15.12.83, ת227/ מיום 19.12.83) אשר בהן הכחיש כל קשר לרצח. עלי פירט את מעשיו בתאריכים הרלוונטיים וכן נערכה הקלטה בינו ובין נאשם 2 סמיר,  נ28/. 

פירוט טענות הפסול שהועלו על-ידי סניגוריו של הנאשם בחיפה, במשפט הזוטא שנערך אז, הוא ת131/. ת131/ מורכב ממסמך יסודי, ותוספת שהוגשה בתשובה למכתבה של הפרקליטות. 

בתוספת (מיום 4.9.84) נאמר: 
"לא תהיה טענת פסול לגבי עדויות בהודעות של הנאשם במשך תקופת מעצרו הראשונה בחודש דצמבר 1983, כולל העדויות שנגבו ממנו ביום 15.12.83 וכן 19.12.83". 

האמור בת131/ לא מנע מהנאשם, מלטעון כבר בחיפה כי הוכה על-ידי החוקרים במעצר הראשון, ולא מנע ממנו מלטעון גם, כי ההודעה ת73/, מזויפת (טענה ממנה חזר בהמשך עדותו). 

הסתירה הלא מוסברת בין האמור בת131/, שהוא מסמך מפורט, המשקף לכאורה דברים שגובשו בשיחה עם הנאשם, לבין העדות בבית המשפט, יש בה הצצה ראשונית לקלות הבלתי נסבלת כמעט, שבה מופיעים יש מאין אמצעים פסולים שונים, מכות, איומים וכיו"ב. 
אם לא די בכך, מסתבר כי בנ28/ (תמליל ההקלטה בין עלי לבין נאשם 2 (להלן: סמיר) מיום 20.12.83), אומר לו עלי, כי לא קיבל מכות. 

משנשאל הנאשם בפנינו לעניין זה, צצה אחת האמירות שלוותה אותו אחר-כך בהקשרים שונים והיא, כי "כאפות זה לא מכות" (עמ' 1590 שורות 9-10 וכן 17). אמירה זו חשובה לעניין קביעת "רף השבירה" של הנאשם. 

כדי להבהיר, כיוון שהשאלה היא, כאמור, אם נפגע רצונו החופשי של הנאשם, אם הייתה לו יכולת בחירה אם לאו, הרי דבריו של הנאשם, כי "כאפות זה לא מכות", משמעותם, כי "כאפות" לא הביאו אותו לומר דברים בניגוד לרצונו, ובמילים אחרות: רק אמצעים קשים יותר, שלקיומם אכן טוען הנאשם, יכלו לגרום לתוצאה כזו. 

באותו תמליל (נ28/),  נשמע הנאשם אומר לסמיר מספר פעמים, כי הוא אינו מפחד מהחוקרים: "הוא צועק עלי ומפחיד אותי ואני מפחיד אותו" (עמ' 18) "...אל תחזיק לי את ידי, אני אמרתי לשוטר אם לא תשלמו לי אני אוציא אותם מהעיניים של אלוהים אני לא מפחד מאף אחד,... אמר לי נראה שאתה מפחד מאנשי חיפה, אמרתי לו, הטוב בהם אני מזיין אותו" (עמ' 11).  

במסמך המפרט את טענות הפסול, שהוגש על-ידי הסניגוריה בפנינו (להלן, המסמך) נאמר, באשר למעצר הראשון: "גם בתקופת מעצרו זו הוכה עלי והופעלו נגדו אמצעים פסולים אשר אין הוא יכול לתארם בבירור כעת, אולם אלה לא שברו את רוחו".

 בחקירתו בפנינו, "התפשר" הנאשם בסופו של דבר על הנוסחה לפיה "הוכה במעצר הראשון אבל לא כמו במעצר השני", ולדבריו, אמר את האמת במעצר הראשון (עמ' 1221). כיוון שהטענה במסמך היא, כי החוקרים קיבלו את תשובותיו של עלי, וכיון שהנאשם טוען כי אמר במעצר הראשון את האמת, אנו מוצאים לנכון לציין כי גם ההודעה ת73/ מכילה פרטים שאינם יכולים להיות נכונים. 

כך למשל נשאל הנאשם בת73/: 
"ש: מתי נודע לך על העלמו של הילד המנוח דני כץ? 
ת: שמעתי מהשכנה של משפחת כץ בגור 10 ביום חמישי כאשר לקחתי לה משלוח, זה היה לפני השעה ארבע אחרי הצהרים במספר דקות". 

דני, נעלם ביום חמישי בסביבות השעה 17.30 ולפיכך לא יתכן שהנאשם שמע על כך לפני ארבע, ומהקשר הדברים ברור שהנאשם מתכוון לאותו יום חמישי שבו אכן נעלם דני. 

בלי להתייחס לשאלה אם יש משמעות לשקר הספציפי בנושא זה, ניתן לראות, כי אין לנאשם קושי לשקר, גם שלא כתוצאה משימוש באמצעים פסולים. 
לא נרחיב את הדיבור בנושא המעצר הראשון, שכן הטענה המפורשת בפנינו היא, כי האמצעים הפסולים, גם אם היו כאלה "לא שברו את רוחו". 

ג.	המעצר השני 

הנאשם נעצר ב6.3.84- בשעה 09.00. 
"הפריצה" בחקירה, מבחינתם של החוקרים, באה יום אחד לאחר מכן, ב7.3.84- שעה 16.45. 
הנאשם נחקר בשעה זו על-ידי רס"ל סעד דאהר אשר תעד את החקירה בדו"ח זיכרון דברים ת164/. 
הנאשם סיפר לרס"ל דאהר (על-פי הרשום בת164/), כי ב7.12.83- (יום לפני הרצח), "ראה את סמיר ופתחי עומדים ליד המקרר של החלב בסופרסל של דניה. בעת שהתקרב אליהם שמע את פתחי אומר לסמיר שרוצים לחטוף ילד מדניה". 

ביום ראשון שלאחר הרצח נסע ברכבו של סמיר לעבודה, סמיר היה הנהג, וברכב היה גם פתחי, וסמיר אמר שיש הרוג במערה. 
בהמשך, נכנסו לבית קפה. 
הוא עצמו קם להזמין קפה וכשחזר, שמע את סמיר ופתחי מדברים על כך שהם שרצחו, סמיר הזהיר אותו לבל יאמר במשטרה מאום. 
על הדברים חזר הנאשם לאחר מכן בפני פקד מוספי (ת167/),  ואח"כ בשעה 18.45 נגבתה ממנו הודעה חוזרת עליהם ת240/. 

במאמר מוסגר נעיר, כי לא ברורה לנו טרונייתה של הסניגוריה בסיכומים, על כך שלא נגבתה מהנאשם הודעה, מיד כאשר הוא אומר את הדברים הללו המהווים כאמור את ראשית הדרך בפענוח הפרשה. 

נגבתה הודעה, כמעט ברצף ישיר (ת240/) ועל כן אין בטענה ממש. 

שני נתונים אובייקטיבים עולים מהצגת הדברים עד כה: 
1.   בין מעצרו של הנאשם לבין "הפריצה" בחקירה, חלף זמן קצר ביותר כיממה בלבד. זמן קצר זה צריך היה להספיק לחוקרים לשבור את רוחו של הנאשם ולהביא לכך שרצונו החופשי יינטל ממנו (כאשר אנו זוכרים את "העיזוז" ששפע ממנו במעצר הראשון: "הוא צועק עלי ומפחיד אותי ואני מפחיד אותו").
2.   ת164/, כמו גם ת167/ ות240/, אינם מפלילים למעשה את הנאשם, לפחות כפי שהוא מבין זאת. 
הנאשם מספר על דברים ששמע, על אזהרה שקיבל מסמיר, הא ותו לא. 

אנו מייחסים חשיבות רבה לשאלת רצונו החופשי של הנאשם בשלב זה דווקא. 
קביעה, כי שיחת התכנון שעליה סיפר הנאשם, וכן ההודיות המאוחרות ששמע כביכול מסמיר ופתחי, חולצו מפיו באמצעים פסולים כאשר הוא משולל רצון עצמי - יכולה להוות תשתית לטענה, כי גם בהמשך, כל מה שאמר - לא מרצונו אמר. 
ולהיפך - קביעה כי הנאשם אמר בשלב זה, בדיוק מה שרצה לומר (בלי כל קשר לשאלה אם יש בדברים אמת אם לאו), ולא משום שנאלץ לכך, מעמידה את כל ההתפתחויות המאוחרות יותר לגביו, באור שונה. 

מכאן ואילך, הוא צריך כבר להתמודד עם דברים שאמר, הוא צריך לספק הסברים, יש לו אולי הרהורי חרטה שמביאים אותו להכחשות גורפות וכלליות, ומערכת שלמה של שיקולים נלווים. 
הדגש הוא על קיומם של שיקולים, טובים או רעים, שחולפים במוחו של הנאשם, בהבדל מבובה או מחשב, נטולי רצונות משלהם, המגיבים רק בהתאם למה שתוכנתו. 

ד.	טענות עלי בדבר האמצעים הפסולים. 

בחיפה נטען, כי ב6.3.84-, יום המעצר, היו כבר מכות, השפלות, גידופים ואיומים נגד הנאשם, אבל אלה לא השפיעו על תוכנה של העדות בתאריך זה. 
לעומת זאת, ההודעה ת240/ (ב- 7.3.84) ניתנה בלחץ "יום ארוך של מכות ועינויים, צעקות באוזניים, משיכה בשערות מניעת שתייה/אוכל, גידופים ואיומים. לאחר מכן נתנו לנאשם לשתות משקה אשר גרם לו סחרחורת איבוד הכרה ושינה" (ראה ת131/ טענות 8-10 במסמך העיקרי, טענה 3 בתוספת). נאמר לו גם, כי אחיו נפטר, הוריו זנחו אותו, והם מסרבים למנות לו עורך דין. 

במסמך, נטענו טענות מאותו סוג תוך פירוט נוסף, והתווספו גם טענות חדשות. 
לגבי ה6.3- נטען, כי הוכה בחדרו של רפ"ק בשן . 

כמו כן נטען, כי החוקרים אמרו לעצורים האחרים בתא אליו הוכנס, כי הנאשם רצח את דני כץ. העצורים הרביצו לו עד כדי כך שנאלץ לעבור תא. הנאשם גם שמע את גולדגרט (ראש הצח"מ) אומר לחוקרים, כי התיק צריך להיסגר. נאמר לו על-ידי החוקרים, כי "מכאן אין יציאה". 
ב7.3-, הוחזק עירום כל היום, הוטח מקיר אל קיר, התעלף, שפכו עליו מים, החוקרים צעקו לו הדברים שרצו  כי יאמר, נאמר לו כי אחיו נפטר, הוריו בבי"ח, ובאופן כללי משפחתו זנחה אותו. 

המכות נמשכו עד "שנשבר הנאשם ואמר לחוקרים כי הוא מוכן לומר מה שיגידו לו ובלבד שיניחו לו ובשעה 18.45 נגבתה ממנו הודאה ובה ראשית התוודות, כאשר הוא חוזר על דברי החוקרים שנאמרו לו קודם לכן" (סעיף 7 למסמך). 

לפני שנעבור לבדיקה פרטנית של הראיות בנושא טענות הפסול הנ"ל, ותוך התייחסות לטענות הפסול כפי שצוטטו לעיל, נאמר את הדברים הבאים: 

טענות הפסול שהוגשו בכתב, בין בחיפה ובין בת"א, מבטאות את המירב מבחינת הנאשמים, שהרי מדובר בדבריהם של הנאשמים שניתנו בתנאים אופטימליים, ללא חקירה נגדית, ללא התערבות עוינת, תוך שהם זוכים לאוזן קשבת ואוהדת ולמלוא שיתוף הפעולה מצד הסניגוריה. 
לפחות לגבי הסניגוריה המייצגת את הנאשמים בפנינו, לא היו בפי הנאשמים כל טענות, והסניגורים זכו למלוא השבחים מפיהם. 

המסמך, אמור להיות מעין נקודת מוצא, ולספק תמצית שמשקפת את עיקרי הדברים, כאשר הוא ממתין לפירוט שיבוא מפי הנאשמים. בפועל, הפך המסמך להיות גולת הכותרת, שיא התבטאותם של הנאשמים, כאשר כל מה שנאמר אחר כך בבית-המשפט, הן בחקירה ראשית והן בחקירה נגדית, לא מתקרב לתמונה הבהירה והחד משמעית שלכאורה עולה מן האמור במסמך. 
אולם גם ללא התייחסות לפער בין הטענות לבין העדות בבית-המשפט, ובראיה שטחית, אינך יכול שלא לתמוה כאשר מעומת המסמך מול טענות הפסול בחיפה. 

בהחלט מקובל עלינו, כי פרטים שוליים ולא חשובים יכלו להישכח אפילו בחיפה, שלא לדבר על כאן לפנינו. 
אולם, כאשר מדובר על אמצעי דרמטי כגון: השקיית הנאשם במשקה שגרם לו איבוד הכרה - או שהנאשם היה עירום כל היום והוטח מקיר לקיר - הדעת נותנת, כי הדברים יופיעו בשני המקומות. 
אם אכן הושקה הנאשם במשקה מרעיל כלשהו שגרם לו לתוצאות שפורטו - לא יתכן כי שכח זאת בת"א, ומשלא טען זאת (חרף הזמן הרב שהוקדש לגיבוש המסמך) שמא לא היו דברים מעולם, והנאשם ברצונו גורע, ברצונו מוסיף. 

איננו מוכנים לקבל גם את ההבדל המהותי שבין הטענה, כי הנאשם נאלץ "לספק לחוקרים חומר" לבין הטענה כי החוקרים צעקו לו דברים, והוא חזר עליהם. 
לנושא זה נחזור בהמשך, תוך התייחסות לעדות הנאשם בביהמ"ש. 

ועדיין בפרוזדור ולא בטרקלין: 
כפי שציינו כבר, עו"ד פלדמן בטיעונו בעל-פה בפנינו, הדגיש לאורך כל הדרך את "ראיית הרוחב" שנעדרה מהדיון בבית המשפט בחיפה. לטענתו, ראיית הרוחב, משמעותה השוואת ההתפתחויות והשינויים בגירסת הנאשמים ביום מסוים, זה לעומת זה, ולא רק בדיקת גלגולי חקירתו של כל נאשם בנפרד. 

לגבי ה7.3.84- וההודעה ת240/ - אין עדיין אפשרות ל"ראיית רוחב". 
אין גירסה של נאשם מסוים, שהחוקרים עמלים כדי להשוות את גירסת האחרים אליה. 
ישנו רק עלי, וגירסתו, שהיא כאמור, ראשית הדרך. 
מה ראו החוקרים (שהכניסו מילים לפיו של עלי) לבחור דווקא בגירסה זו (שיחה ליד המקרר, שיחה בבית הקפה וכו'), שקשה לנו להניח שהייתה עולה על דעתו של חוקר כלשהו מיוזמתו. 
האם באמת מדובר באגדה שנרקמה ע"י החוקרים, ללא שהנאשם אמר את הדברים הבסיסיים לפחות, מרצונו? 
בכל השאלות הללו נעסוק בהמשך. 

ה.	היום הראשון למעצר השני -  6.3.84 

כפי שצוין לעיל, "שבירת" הנאשם התרחשה יום וחצי סה"כ לאחר מעצרו. מיום 6.3.84 בשעות הבוקר, (המעצר בוצע בשעה 08:00 (ת/ 313) ועד שעה 16.45 ב7.3- (שעת הרישום של ת164/). 
באשר ליום 6.3.84:  במסמך, מייחס הנאשם אלימות לחוקרים הבאים: 
חסון ג'אנם, סעד דאהר וזלצר, שהיכו אותו במשטרת עכו. 
אילן הילאי ורפ"ק גנור, שהיכו אותו בנהריה. 

בעדות בת"א התווספו לרשימת המכים גם אזולאי, צסטלין ואבי טרר שאיים עליו כי התיק "ייסגר" עליו. 
נכח באלימות גם מיקי גולן (אבי טרר ומיקי גולן היו מהצוות הירושלמי).
בחיפה לא הזכיר הנאשם כלל את אזולאי וצסטלין. 

אמרנו כבר - כי טעות בזהותו או בזיהויו של חוקר, בפני עצמה, היא מסוג הטעויות שאנו מוכנים לקבל.
 יחד עם זאת, לא ברור לנו כיצד "השביח" זכרונו של הנאשם בת"א באופן שהוא זוכר היום (או לפחות זכר כאשר נערך המסמך על-ידי סניגוריו), יותר משזכר בזמנו, כך שלמעגל האלימות נוספו חוקרים שלא היו בחיפה.
קשה להבין גם, היאך נוספו חוקרים אלימים בהשוואה שבין האמור במסמך, לבין עדות הנאשם בפנינו. 
משמעותית אף יותר העובדה שהנאשם שלל במפורש בחיפה אלימות מצד חוקר מסוים, שלו הוא מייחס אלימות בעדותו בפנינו.

באשר לעד אילן הילאי, נשאל הסניגור ספציפית על-ידי בית-המשפט בתאריך 22.10.84, "האם יש בפי הנאשם מס' 4 טענות פסול הכרוכות בפעילותו של העד הזה" ותשובת עורך הדין: "לנאשם מס' 4 אין טענות פסול לגבי העד הזה (ת159/ עמ' 1116). 

כיוון שבאותו יום לא ייצג את הנאשם עורך דינו הקבוע (עו"ד כמאל קאסם) אלא עו"ד דלאושה, נשאל הנאשם עצמו אם יש לו טענות נגד העד. בתשובה ביקש הנאשם שעורך הדין שלו יהיה נוכח בחקירת העד. 

כך אכן נעשה, ובתאריך 24.10.84 חקר עורך דינו הקבוע של הנאשם את אילן הילאי, ופתח במילים הבאות: 
"ש. מר אילן,  לגבי נאשם 4 עלי, אנחנו לא טוענים כל טענת פסול כלפי כל פעולה שעשית..." 

בשתי הפעמים שנאמרים  הדברים, הנאשם נכח וגם אמר את דברו.  העד עמד לנוכח פני הנאשם. בין מועד האלימות לבין מועד מתן העדות חלפו (אז) כ7- חודשים, כך שהדברים עדיין טריים במוחו של הנאשם. איזו הצדקה יכולה להיות לכך שהנאשם טוען אז במפורש, כי אין לו טענות לעד, למרות שהוא ידע לדבריו, כי העד היכה אותו, וגם היכן ומתי. 
לא נעלמה מעינינו  העובדה, כי לאחר מכן, כאשר עלה הנאשם להעיד בחיפה סיפר כי אילן היכה אותו. 
אולם, קשה ליחס לכך חשיבות רבה, כאשר העדות מנוגדת להצהרה מפורשת של הנאשם, וכאשר בעד (הילאי) לא הוטחה בחיפה טענת אלימות, הוא לא התמודד שם עם טענה זו, אדרבא ניתנה לו "תעודת יושר" על-ידי הנאשם. 

כאשר התבקש הנאשם להסביר עניין זה בעדותו בפנינו (הכיצד לא אמר לסניגוריו כי הילאי היכה אותו) השיב: "אני סיפרתי הכל לקאסם ולסלימאן סלימאן (עוה"ד) אני חוזר ואומר, שלא האמנתי בקאסם" (עמ' 1597). 

איננו מקבלים כי אי אימון בעורכי הדין, יכול היה להביא לכך כי הנאשם יאמר שחוקר מסוים לא היכה אותו, בעוד שלגבי חוקרים אחרים, חוסר אמונו בסניגור, לא מנע ממנו לספר שהיכו אותו. 
אין כל הגיון בכך, שהרי באותו שלב הנאשם ודאי אינו חושש מהחוקרים. כל משפט הזוטא מתנהל, משום שלטענתו חוקרים היכו אותו. 
אם לא די בכך, הפנתה התובעת את הנאשם לעדותו בחיפה, שם העיד כי, ב28.3.84- סיפר להילאי כי הודה, משום שהחוקרים הרביצו לו. 
הילאי שואל אותו מדוע לא סיפר זאת עד לאותו יום, ועל כך משיב הנאשם כי מהיום שנחקר על-ידי הילאי, ב6.3.84- ועד 28.3.84-, לא ראה את הילאי, ועל כן לא התלונן בפניו. 
כמובן שלא ניתן להעלות על הדעת דו שיח מעין זה, אם הילאי היה המכה. 

משנשאל על כך הנאשם הוא משיב: "מתי סיפרתי לאילן? ב28.3-? עם מי הוא היה? עם גאנם? החוקרים שקרנים!"
ובהמשך כאשר התובעת חוזרת ואומרת לו, כי אלו דברים שנאמרו מפיו ולא מפי החוקרים חוזר הנאשם ל"מנטרה" שלו: "אז אמרתי, אילן היה מביא לי שתי כאפות 4 כאפות, כאפות זה לא מכות"  (מע' 1597). 

הארכנו בעניינו של הילאי, אולי מעבר לנדרש, כדי להדגים, עד כמה אין בדבריו של הנאשם בסיס לקביעה עובדתית ולפיה הוכה הנאשם מיד עם מעצרו השני, זאת גם בלי להתייחס לכך שהחוקרים כולם הכחישו זאת.
מסתבר כי גם עדים נוספים (גנור למשל) זכו לתעודות "הכשר" בחיפה, כאשר בפנינו נטען, כי הם היכו את המערער. 

כאשר אנו אומרים כי "בפנינו נטען", הכוונה היא יותר לאמור במסמך מאשר לעדות הנאשם. הנאשם התקשה למסור גירסה גם בחקירה ראשית, וכפי שציינו בפרק הכללי, הדברים באו יותר בתשובה לשאלות ישירות ומדריכות של הסניגור, מאשר סיפור גירסה של ממש.

אם נשוב ליום מעצרו של עלי, הרי עד מיקי גולן, מהצוות הירושלמי, סיפר, כי הוא גבה הודעה מפי הנאשם ת161/, וגביית ההודעה נמשכה על פני מרבית היום (בהתאם למצוין בהודעה עצמה משעה 10.27 ועד אחרי השעה 17.13, שאז הופסקה גבייתה כי הנאשם אמר שהוא עייף) (עמ' 333). 
ההודעה נגבתה לדבריו מרצון טוב וחופשי, ולא לוותה באלימות. 
אין מחלוקת, כי הנאשם אמר את הדברים בהודעה זו, שכן מדובר בטענות האליבי שלו. 
בחיפה אישר הנאשם, מחד גיסא, כי הדברים נאמרו מרצונו הטוב והחופשי, ומאידך גיסא טען גם לאלימות. 

לפנינו בחקירה ראשית, התנהלה החקירה כך: 
"ש. מפנה לת161/ שנגבתה ממך ב6.3.84- מיקי גולן. 
ת. הוא היה עם חסון גאנם, אני לא זוכר את החקירה הזו איך אני יזכור לפני 16 שנה? 
ש. השתמשו בחקירה הזו באלימות? 
ת. היו צועקים עלי התיק ייסגר עליך. 
ש. העדות היא עדות שבה אתה מתאר את האליבי שלך אתה זוכר איך התנהלה החקירה הזו? 
ת. כל המעצר השני היו נגדי איומים והיו מרביצים לי כל הזמן. 
ש. אני שואל אותך רק על העדות הזו. 
ת. זו אמת איפה שהייתי איפה שהלכתי. אני לא זוכר פרטים ביחס לאפן מסירת העדות הזו" (עמ' 1498). 

הקטע הנ"ל מדגים איך התנהלה החקירה הראשית כשהיא במיטבה, בתחילת הדרך, לפני תחילת ההתפרצויות של הנאשם, והתשובות הסטריאוטיפיות החוזרות על עצמן. 
בחקירה הנגדית אומר הנאשם דבר והיפוכו כמעט בנשימה אחת. 
"ש. אני מבינה שמה6- למרץ התחילו להיכות אותך כדי שתודה. 
ת. אמת. 
ש. מיקי גולן היה נוכח שהרביצו לך? 
ת. כן, הוא ואבי טרר" (עמ' 1595). 
יחד עם זאת מאשר הנאשם גם, כי: "בהתחלה שנתתי את העדות הראשונה, הם לא הרביצו לי". 
ש. הם לא הרביצו לך ואתה סיפרת את האמת. 
ת. כן" (עמ' 1594). 

במאמר מוסגר נעיר, כי יש לעיין בפרוטוקול כדי להבין באיזה קושי עלתה החקירה, כאשר בכל פעם היה צורך בהתערבות בית המשפט, כדי שהנאשם יענה. 

מכל מקום - ניתן לקבוע על סמך התשובות הללו, כי לפחות עד לתום גבית ת161/ לא הופעלה אלימות, ובוודאי שרצונו של הנאשם לא נשבר. 
הנאשם אומר אפילו, כי הוא צחק כשאמרו לו שהוא רוצח. 
האלימות מתחילה איפה לאחר גבית ת161/. 

שני "פרקים" של אלימות נטענים לאחר גביית ת161/ (שנגבתה ביום המעצר, 6.3.84) 
האחד: בתחנת עכו (שם נגבתה  ת161/) כשהחוקרים חסון, אזולאי, צסטלין וחוקרים נוספים היכו אותו בקומה השלישית בחדרו של רפ"ק בשן (שיוזכר להלן). 
השני כאשר הובל מעכו לנהריה, ובנהריה אמרו החוקרים לעצורים כי הוא רצח את דני כץ והעצורים התנפלו עליו. 

באשר לפרק הראשון: אין כל התייחסות לכך בחיפה, לא בטענות הפסול ולא בעדות. 
איננו מוכנים לקבל כי פרק אלימות, שארע ביום הראשון למעצרו, הושמט באופן טוטלי במהלך המשפט בחיפה וצץ לפתע יש מאיין בפנינו. 
בפרט - כאשר יש התייחסות מפורטת למהלך היום הזה בחיפה, ויש התייחסות לפרק האלימות הבא. 
נוסיף כי גם בפנינו לא הייתה הגירסה עקבית. 
הנאשם טען מלכתחילה כי נקשר ביום זה לברזלים בחדרו של בשן, והוכה כשהוא קשור, ואחר כך חזר בו מטענה זו (עמ' 1499). 

נותר איפה פרק האלימות הנוסף. 
בפרק זה האלימות התבטאה במכות שקיבל מאילן וגנור, במהלך הנסיעה מעכו לנהריה (שני החוקרים שזכו, כזכור, לתעודת הכשר מפי הנאשם בחיפה (עמ' 1598). האלימות התבטאה במיוחד בכך שאילן וגנור ניגשו לעצורים בנהריה, לשם הועבר הנאשם ,ואמרו להם כי הנאשם רצח את דני כץ, ובתגובה התנפלו עליו העצורים. הנאשם ממשיך ואומר כי הוא לא ישכח זאת.

למרבית הפלא גם אלימות בוטה זו לא זכתה לשום התייחסות בחיפה. 
משנשאל הנאשם על כך, השיב כי עורכי הדין בחיפה לא ישבו אתו כמו הסניגורים הנוכחיים, ולכן לא סיפר על ההתנפלות של העצורים כתוצאה מדברי גנור והילאי. 
בבית המשפט לא סיפר זאת, כי "לא האמנתי בביהמ"ש בחיפה", וכי "ביהמ"ש היה מכור" (עמ' 1598). 
למרות זאת הוא טוען, כי בחיפה אמר את האמת. 

מכל האמור לעיל, קשה לומר שיש בפי הנאשם, גירסה של ממש על אלימות, גם לאחר גביית ת161/. 
אנו מדגישים שוב, כי מדובר ביום הראשון למעצרו של הנאשם. 
אמרנו כבר, כי איננו מייחסים חשיבות לתאריכים (למעט תאריכים טראומתיים או משמעותיים במיוחד). 
אולם ניתן לצפות שהנאשם יזכור את יום מעצרו הראשון (בגל השני של המעצרים), במיוחד כך, כאשר יום זה נתן את אותותיו עד כדי כך, שלמחרת החלה התוודותו, וכאשר הנאשם אומר לתובעת: "אם את תתני לי כאפה בעוד 100 שנה אני אזכור" (עמ' 1595). 

ו.	שעות הבוקר של היום השני למעצר השני

אנו מגיעים, איפוא, ליום 7.3.84, היום שבו במהלך תחקור בעל-פה, שתחילתו בשעה 16.45 (ת164/), סיפר הנאשם, כי שמע את סמיר ופתחי משוחחים על תכנון חטיפה - תחילת ההתוודות. 

לגבי יום זה קיים תיעוד רב.
עד לשעה שבה נערך התשאול ת164/ הספיק המערער להיחקר בשעה 10.30 (ת175/), בשעה 13.10 (ת162/), לצאת להצבעה על הבית ברח' אנטוורפן 33, (שאליו נחזור בהמשך) בשעה 13.40, ולמסור הודעה נוספת (ת163/), ממש לפני התשאול שהניב את ראשית ההודיה (ת164/). 

כל החוקרים, הכוללים אנשים מכל הצוותים - מוספי, זלצר, אזולאי וחסון מהצוות המקורי, טרר וגולן מהצוות הירושלמי, מכחישים קיומה של אלימות. 

הנאשם טוען, כי: "כולם  שקרנים", ובפועל הופעלה עליו אותו יום אלימות כפי שפורט לעיל: מכות, משיכה בשערות, איומים, גידופים ולחץ נפשי, הרעבה, השקייתו במשקה מרעיל שגרם לו סחרחורות ואיבוד הכרה, וכן החזקתו עירום (טענות הפסול הנ"ל כוללות הן את הטענות בחיפה והן בפנינו). האלימות לטענת הנאשם, אכן נשאה פרי והוא אמר מה שרצו ממנו.

אך, האמנם אמר עלי את מה שהחוקרים רצו?

בשעה 13.10 נגבית מהנאשם ההודעה ת162/. 
אין בהודעה זו שמץ של הודיה. 
יש בה אמירה של הנאשם, כי נזכר בכך שביום 8.12.83 (יום הרצח) היה משלוח לרח' אנטוורפן 33 (הכוונה למשלוח של סחורה מהסופרמרקט שבו עבדו הנאשמים 1, 2, 3, 4). ברח' אנטוורפן 33 גר גיא רוזנטל, חברו של דני, שאליו  הלך המנוח, עובר להעלמו. 

נושא המשלוח לרח' אנטוורפן 33 תפס נפח לא מבוטל בטיעוני הסניגוריה. הסניגוריה טוענת, כי בשלב הראשוני של החקירה הייתה המשטרה שבויה בקונספציה, כי יש קשר בין המשלוח לאותה כתובת, ובין העלמו של המנוח, שעל כן כוונה את הנאשם להוביל אותה לרח' אנטוורפן. 

בשלב מאוחר יותר, לדעת הסניגוריה, נפלה התיזה הדוגלת בחשיבות המשלוח לרח' אנטוורפן 33, שכן התברר, כי גם אם היה משלוח כזה, היו אחריו משלוחים נוספים, כך שלא בהכרח היה קשר בין המשלוח לכתובת זו דווקא, לבין חטיפתו של דני. 
כאשר עמדו החוקרים על עובדה זו, "נעלם" נושא המשלוח לאנטוורפן 33 (בשלבים המאוחרים יותר של החקירה). אולם ב- 7.3, כיוון שהמשטרה עדיין סברה כי יש קשר - אולץ הנאשם באמצעי אלימות שפורטו לעיל, לומר כי בצע משלוח לכתובת זו.
קיומו של אנטוורפן 33 בהודעה מאותו יום (ת162/) הוא איפוא - לדעת ההגנה - הביטוי הראשון לכניעתו של הנאשם לרצונם של  החוקרים והסמן הראשון לשבירת רצונו. 

בחקירה הראשית בפנינו, אמר הנאשם כדלקמן:
"ש. אני מציג לך את ההודעה ת162/ וקורא לך מתוך ההודעה שאתה אומר שנזכרת שהיה גם משלוח לאנטוורפן 33. 
ת. המשטרה היו משחקים איתי הטוב והרע בחקירה שלי... אבי טרר כאילו הבחור הטוב. אני הייתי מאויים ושבור... אני אמרתי את זה לאבי טרר, זה לא היה נכון. 
ש. אז למה אמרת את זה? 
ת. אמרתי את זה כדי שיהיו מבסוטים, אפילו נישקו אותי... על המשפט הזה. 
ש. מי נישק אותך? 
ת. לא זוכר, מי טרר או מישהו מהחוקרים כי לפי הראש שלהם מי שלקח את ההזמנה הזו הוא שחטף את דני כץ" (עמ' 1502-1501). 

נעצור בנקודה זו די להעיר ההערה הבאה: 
הסיטואציה שמתאר הנאשם היא ביזארית, בלשון המעטה. 
החוקרים מכים, מרביצים, מרעיבים את הנאשם העירום, מטיחים את ראשו עד לעילפון, ואומרים לו מה לומר. 
כאשר אומר הנאשם את הדברים שנאמרו באוזניו, החוקרים "מבסוטים" ומנשקים אותו. על תיאור הנשיקות חזר המערער במספר הזדמנויות. 

האם באמת ניתן לקבל, כי החוקרים פשוט כתבו תסריט וביימו הצגה? קודם לימדו את "התלמיד" (הנאשם) באלימות את "הטקסט" שעליו לומר, כאשר הטקסט הומצא על ידם, ואחר כך נישקו את ה"תלמיד" על שחזר על הדברים? 
כפי שניתן להבין, החוקרים מכחישים את הנשיקות והחיבוקים מצדם כמו גם את העינויים. 

בהמשך נשאל הנאשם: 
"ש. מאיפה ידעת להגיד על המשלוח הזה? אם זה לא היה נכון למה אמרת את זה? 
ת. מהמכות. 
ש. איך ידעת להגיד דווקא אנטוורפן 33? 
ת. הם אמרו לי בבית של האישה של הרופא" (עמ' 1502). 

חילופי הדברים האחרונים הם דוגמא בזעיר אנפין לתיזה הבסיסית של הנאשם ולפיה החוקרים זורקים רמזים, והוא הולך על פיהם. 
מדוע צריכים החוקרים לשחק משחקים ולומר "הבית של האישה של הרופא" ולחכות לכך שהנאשם יאמר את הכתובת? מדוע לא לשנן לו ישירות את הכתובת? 
 
לאחר ההודעה (ת162/), נלקח הנאשם להצבעה, הוביל את החוקרים לכתובת הנ"ל ובמסמך נטען במפורש כי "החוקרים אמרו לנאשם להיכן להוביל, והנאשם הבין כי הם מעונינים שיאמר שמשלוח זה בוצע סמוך לשעה בה נעלם הנער המנוח" (עמ' 21 למסמך טענה 7). 
ההובלה גם היא, איפוא, הביטוי לכך שרצונו נשבר, והוא מוליך את החוקרים, שלמעשה מוליכים אותו, ליעד שנקבע על ידם. 

לטענת הסניגוריה: הנאשם הצביע הצבעת שקר, וזו בפני עצמה הוכחה לאלימות. רק אלימות יכולה הייתה לגרום לכך שיצביע על רח' אנטוורפן, כאשר בפועל ובאמת לא היה משלוח. 

הנחת היסוד העומדת  בבסיס הטענה, דהיינו כי רק אלימות יכולה להביא לטענה שקרית מפי הנאשם - אינה מקובלת עלינו.
כזכור, הויכוח הוא בין "שיטו בנו" (כטענת גולדגרט) לבין: "אמרנו מה שרצו החוקרים לשמוע בשל האלימות".

אמירה כוזבת לכשעצמה (ועדיין לא קבענו כי היא כוזבת), אינה הוכחה ישירה לאף אחת מהקונספציות. 
אמירה כוזבת יכולה לנבוע משיקולים של נאשם (ללא כל קשר לאלימות) לא פחות מאשר כניעה לאלימות. 

הטענה, כי הנאשם נכנע בהובלה  לרצון החוקרים, ואיבד את רצונו החופשי, נופלת מאליה לאחר עיון  בת162/. 
בת162/ אומר הנאשם: "הבאנו את המשלוח לבית באנטוורפן... הורדנו כל אחד ארגז... ושמנו אותם ליד הדלת. משם המשכנו את המשלוחים לאחוזה שעליה סיפרתי קודם... "
המשך המשפט (המשכנו לאחוזה...) יש בו הרס מוחלט של כל התיזה בדבר הקשר שבין המשלוח לאנטוורפן 33 לבין חטיפת דני. 

שהרי מה יעלה ומה יוריד המשלוח לאנטוורפן אם אחריו המשיכו הנאשמים הלאה לפעילותם השגרתית במשלוחים באחוזה, והחטיפה על כן, אם בוצעה, בוצעה בלי קשר לאותו משלוח ספציפי? 

והחוקרים, המביאים את הנאשם לכלל אמירה זו, כלום אינם מבינים שהמשך ההודעה "מנטרל" את תחילתה (כפי שאמנם טוען הסניגור)?
האם לא היה הגיוני לצפות, כי עניין ההמשך לאחוזה יעלם, או "יועלם" על-ידי החוקרים מן ההודעה?

וכיוון שהדבר אינו עולה בקנה אחד עם אינטרס החקירה (כפי שהיא מוצגת ע"י החוקרים) מה ניתן ללמוד מכך על רצונו החופשי של הנאשם? 

רק כדי להשלים את התמונה: בחקירתו בפנינו סיפר הנאשם, כי שיקר גם ביחס לכך שהשאיר את המשלוח ליד הדלת. לדבריו, באותו אזור יש כלבים ואי אפשר לשים משלוח ליד הדלת. 

הנאשם נשאל ומשיב בחקירה ראשית:
"ש. האם אמרת ששמת את המשלוח ליד הדלת? 
ת. יכול להיות שאמרתי, שיקרתי. 
ש. למה שיקרת? 
ת. כי המשטרה לא רוצה אמת, הם הדריכו אותי להיות שקרן . 
ש. המשטרה אמרה לך להגיד שהנחת את המשלוח בחוץ? 
ת. לא הדריכו אותי בדיוק להגיד שהמשלוח היה בחוץ. אני לא זוכר למה אמרתי ששמתי דווקא בחוץ, אני חירטטתי ואמרתי ששמתי בחוץ. 
ש. יש סיבה שאמרת ששמת את המשלוח בחוץ? 
ת. לא, לא היה משלוח כזה בכלל לשם, שיקרתי" (עמ' 1503).  

אנו מדגישים  שוב, כי הקטע הנ"ל הוא מתחילת החקירה הראשית, בתשובה לסניגור, כאשר הנאשם במיטבו, עדיין לא הוגע בחקירה נגדית מתמשכת, ואלה הם ההסברים שיש לו להציע על דברים שאמר. 

השאלה המתבקשת היא כמובן אם אפשר להאמין לנאשם, כאשר זהו סוג ההסברים לשקרים שבקיומם הוא מודה בפה מלא. 
אולם בלי קשר להשלכה הכללית לעניין אמינותו, השאלה בשלב זה הינה מה ניתן ללמוד מכך על רצונו החופשי בשעה שמסר את ת162/ ויצא להצבעה. 
אלו הפעולות (כמעט האחרונות) שקדמו לזיכרון הדברים ת164/, שבו ישנה ראשית ההתוודות, ומכאן חשיבות הנושא.

סיכום הדברים יהיה כדלקמן: 
*    החוקרים מנשקים את הנאשם על דבריו בנושא המשלוח לאנטוורפן 33, לאחר שהיכו אותו כדי שיאמר זאת.
*   הנאשם אומר לחוקרים, כי אחרי המשלוח הנ"ל המשיך לאחוזה, ולא חטף בשלב זה את דני שהיה אמור להגיע לרח' אנטוורפן. 
*  הנאשם מסוגל לחשוב, והוא "יצירתי" דיו כדי להוסיף פרטים שקריים שלא הוכתבו לו, ולמשטרה אין כל צורך בהם (משטה במשטרה?). 

ספק אם מצבור הנתונים הללו, השאובים כולם מדברי הנאשם,  יכול להצביע על מי שאיבד את רצונו, והוא נמצא כחומר בידי היוצר בידי החוקרים. 

ז.	שעות אחה"צ של היום השני למעצר 7.3.84

לאחר ההצבעה נגבתה הודעה נוספת מהנאשם, ת163/. בהודעה זו מדבר הוא על כך שבתקופת הביניים, בין שני המעצרים, דיברו הנאשמים ביניהם והתווכחו ביחס לשאלה אם פתחי (נאשם 3)  נסע איתם ביום הרצח מחיפה לסכנין.

על קיומו של ויכוח כזה אין מחלוקת. 

פתחי מאשר את קיומו הגם שהוא אומר שזה היה בצחוק. וגם ג'דען מאשר את קיומו. דבר בת163/ אינו מצביע בכיוון של העדר רצון חופשי, והנאשם עצמו אפילו לא טוען כי הוכה במהלך גביית הודעה זו.
זו הודעה שנגבית על-ידי פקד אבי טרר, שעל-פי גירסת הנאשם לא הרביץ לו, אלא "רק" איים. גם הסניגוריה לא הרחיבה את הדיבור באשר להודעה זו. 

אנו רואים חשיבות בהודעה זו, בהיבט אחד:
סמוך לפני ההתוודות החלקית (בדבר ידיעתו על מעורבותם של סמיר ופתחי) מוסר הנאשם הודעה, שלכל הדעות כוללת נתוני אמת, ואשר אם אינה מפלילה את פתחי, לפחות מאירה אותו באור שלילי, כמי שניסה לייצר לעצמו אליבי, או קרוב לכך. 

זו תחילת הדרך מבחינת הנאשם באשר להפללת פתחי. 
הוויכוח שמתאר הנאשם בינו לבין פתחי, בנושא נסיעתו או אי נסיעתו של פתחי עמם ביום הרצח, אינו ויכוח של מה בכך.  ניתן להבין כי הוחלפו ביניהם מילים חריפות על רקע זה ("אתה משוגע"), והנאשם מספר זאת לחוקרים. 

מדוע קשה כל כך לקבל, כי אחרי שהחל "בהשחרת" פתחי, ממשיך הנאשם בכיוון זה גם בת164/? 

ועוד באותו הקשר: בהנחה שהאמור בת164/ ובעקבותיו ת240/ הוא אמת - כי אז כל התיזה של הסניגוריה אין בה, כמובן, ממש, וניתן לסיים בכך את הדיון. 
אולם בהנחה, שלה טוען הנאשם, דהיינו, כי הוא המציא את המפגש בין סמיר ופתחי ליד המקרר ואת השיחה שניהלו, וכי מדובר בבדותה, גם אז מעידה המצאה זו על קיום רצון חופשי שלו. שהרי לנאשם, סיבה באותו זמן לחשוד בסמיר ובפתחי.

סמיר, בגלל עניין השעון (עליו נרחיב את הדיבור בהמשך).  בשלב זה, נסתפק באמירה שעניין השעון עולה כבר בשיחה המוקלטת מן המעצר הראשון בין סמיר ועלי (נ28/) והנאשם מאשר בפנינו, כי ידע על עניין השעון (ראה עמ' 1522); וכן בגלל עניין השלכת הזבל בפתח המערה בה נמצאה גופתו של דני על-ידי  סמיר. 
בפתחי, שמא בגלל עניין הניסיון של זה האחרון לבדות גירסה בנושא הנסיעה חזרה ביום הרצח, כאמור לעיל. 
בהנחה שהנאשם בודה גירסה, הוא בודה גירסה המתאימה לנתונים הידועים לו, המשקפים את חשדותיו. 
 האם העובדה שהגירסה (הכוזבת לטענתו) משקפת את חשדותיו אותה שעה, אין בה כדי להצביע על רצון חופשי בשעת אמירתה? 

 ח. 	ת164/ 

ת164/ הוא דו"ח זיכרון דברים שנכתב ע"י פקד סעד דאהר. 
פקד סעד דאהר לא נמנה עם צוות החוקרים שחקר את הנאשם באותו יום. 
הוא מתאר כי נכנס לחדר בו נחקר הנאשם בזמן אתנחתא שבו יצא החוקר להביא שתייה לנאשם, החל לשוחח עם הנאשם בשפתו, ערבית, ואז סיפר לו הנאשם על שיחת התכנון של סמיר ופתחי ליד המקרר בסופרמרקט וכן השיחות הנוספות. 

אנו מדגישים שוב, כי הנאשם לא הפליל את עצמו, אלא אחרים. 
סעד דאהר כמעט לא נחקר בעת שהעיד בפנינו, והסניגור הסתפק בשאלה הצינית והמזלזלת האם לא זכה העד "לטפיחה על הכתף" בשל פענוח הפרשה שכל החוקרים בפניו נכשלו בה (כביכול, אומר הסניגור, אתה ואני יודעים כי לא כך התנהלו הדברים). 
איננו סבורים כי הציניות במקרה זה הייתה במקומה, ולא ראינו סיבה לפקפק בתיאור העובדות כפי שהובאו מפי העד. 

בכל חקירה, המסתיימת בהודיה, ישנה נקודה כלשהי, שבה מתחיל חשוד "להיפתח". 

לעולם אי אפשר להצביע על המנגנון המדויק, מדוע בנקודה זו ולא בנקודה אחרת, מדוע היום ולא אתמול. 
אם לא תאמר כי חשוד יתכן ויפתח, גם ללא שימוש באמצעים פסולים, כי אז אין טעם למעשה בחקירה. 

התיאוריה לפיה, הודיה תמיד "חשודה", שהרי היא מהוה מעין התאבדות עבור חשוד, מוכרת, איננו מזלזלים בה, והיא איננה נטולת היגיון.

עדיין, המציאות מוכיחה כי חשודים מודים, לעיתים בשל "טריגר" חיצוני ולעיתים בשל "טריגר" פנימי. 
באשר לת164/ - אין שום דבר בלתי מתקבל על הדעת בכך שדווקא חוקר "חיצוני", בשלב זה לפחות, הדובר את שפתו של עלי, קוצר את הפירות מזרעים שנזרעו על-ידי הקודמים לו. 

עבור הנאשם, שנמצא ללא ספק במצב קשה, נחקר בעבירה החמורה ביותר בספר החוקים, ועצור פעם שניה, יתכן שדי היה בטריגר של שיחה בערבית, יתכן שהעדיף לדבר עם החוקר החדש, ויתכן גם שהעריך כי המשטרה לא תניח לו, ומוטב לו להפליל אחרים ולהציל עצמו. תתכן גם כל סיבה אחרת. 
כך או כך - ת164/ אין בו אינדיקציה ללחצים שאינם בליבו של הנאשם. 
במיוחד כך, כשהנאשם נוקט כאן בטקטיקה מקובלת ומוכרת, ואף טבעית, ואינו מפליל את עצמו. 

כיון שהזכרנו את העובדה שסעד דאהר לא חקר את הנאשם עד לאותו שלב, אנו רואים לנכון להעיר את ההערה הבאה:
הסניגור העיר לא אחת במהלך הסיכומים, על ריבויים של החוקרים הגובים הודאה, זו או אחרת, מפי נאשם זה או אחר. 
לשם מה חוקרים רבים כל כך כדי לגבות הודעה (שלא ברור אם תהפוך להודאה),מקשה הסניגור, והתשובה שהוא מספק לקושיה זו, הינה אלימות. 

השקפתנו בנושא זה הפוכה: 
כדי להכות ולהתעלל בבחור צנום אחד בן 19-20 (גילם של הנאשמים אז) כשהוא כבול, אין צורך ביותר מחוקר אחד. 
נוכחותם של חוקרים רבים, מקום בו מופעלת אלימות, במיוחד אלימות קשה ושיטתית כפי שנטען במקרה זה, חושפת את המשתתפים באלימות לסכנה שמא אחד מן הנוכחים יפצה פיו. 
מעשים שלא ראוי להם להיעשות - בדרך כלל נעשים בצנעה, ולא בנוכחות עם רב. 
בתאריך הרלוונטי חקרו את הנאשם לא פחות מ7- חוקרים. כל אחד מהם יכול היה בפוטנציה להיות זה שיחשוף את שיטות החקירה האלימות, בין בכוונה ובין שלא בכוונה.
כאשר מדובר באלימות קשה כל כך, הסיכון קיים, וכאמור, הסיכון מצטמצם כאשר אין לו עדים רבים. 

אם אנו מקבלים, כי ת164/ ניתן מרצון טוב וחופשי, כי אז אין רבותא בהודאה ת240/ החוזרת על עיקרי הדברים, ומכאן ואילך היה בידי המשטרה לפחות קצה חוט למשוך בעזרתו; בין אם קצה חוט זה נכון ובין אם מדובר בגירסה שקרית שנמסרה ע"י הנאשם, מסיבה זו או אחרת. 

יש לזכור כי הנאשם, הוא הראשון שמוסר גירסה המערבת מי מן הנאשמים, ולא ניתן לומר כי הדברים "הועתקו" ע"י החוקרים מדברים שנאמרו על-ידי נחקרים אחרים, או באו לפתור בעיה "לוגיסטית" הנובעת מעובדות אובייקטיביות. 

ט.	על התרשמות מן הנאשם

מכאן ואילך נתייחס לאירועים המרכזיים האחרים בחקירתו של עלי, תוך התייחסות (במידת הצורך) "לראיית הרוחב", קרי התפתחות החקירה בתאריך זה או אחר אצל הנאשמים האחרים. 
אולם לפני שנעשה זאת - כמה מילים על התרשמותנו מהנאשם. 
אמרנו בפתיח להחלטה זו, מה שאמרנו על ההתרשמות הכוללת מהנאשמים, והדברים שיאמרו להלן, באים להבהיר את האמור שם, ספציפית לגבי עלי.
אם נאמר שלא קבלנו גירסה של ממש מפי הנאשם - אמרנו מעט. 

העובדות כפי שצוין לעיל חולצו מפיו ולא קלחו מפיו, לא היה כל רצף של תיאור.
לא ברור לנו השילוב שבין אדם מוכה ורצוץ, לבין מי שהחוקרים נותנים לו רמז, והוא מסוגל להיאחז בו ולהמציא גירסה. זהו תהליך לא פשוט, הדורש יכולת ריכוז, רצון לשיתוף פעולה, יצירתיות. 
לא שמענו מפי הנאשם הסבר של ממש על הטכניקה והדינמיקה של תהליך זה. 

הנאשם נשאל בנושא זה (פעם אחת מיני  רבות):
ש. מה לימדו אותך?
ת. לא יכול לזכור. 
ש. איך לימדו אותך.
 ת. היו זורקים לי פרטים. 
ש. איך זה הלך?  
ת. לא זוכר, היו זורקים לי מילה. 
ש. איך אתה יכול לשכוח?
ת. בדיוק אני לא יכול לזכור. (עמ' 1615) 

כשהתובעת המשיכה ושאלה היאך ידע לענות על שאלות לסניגור, השיב הנאשם את התשובה שהפכה למנטרה "... הוא רוצה צדק ואת קופצת" (1615), "הוא רוצה אמת ואת רוצה שקר" (1635).  

גם כאשר שאלנו אנחנו, בית המשפט, במטרה להבין את התהליך לא זכינו לתשובה: 
שאלת ביהמ"ש: איך ידעת מה לערבב ומה לא? איך הם לימדו אותך? 
ת: את המשלוח הזה הם רצו. ...הם רצו רק חארטות. 
הנאשם נשאל שוב:
שאלת ביהמ"ש:  באותו משפט עצמו יש המצאה... דברים שהם אמת... איך ניתן לדעת מה הוא מה? 
ת. אני באמת לא מבין את זה." (עמ' 1617).
 
הרושם הברור היה  שהנאשם בורח לסיסמאות, להפגנות זעם, לא בשל סיבה ממשית כלשהי, אלא משום שזהו פתרון קל, זמין ואולי היחיד שבא בחשבון מצדו. 

התשובות, מלבד מה שכבר צוטט לעיל, היו מסוג: שיקרתי כי ככה המשטרה רצתה, מהעינויים שיקרתי, הייתי מערבב דברים שקריים עם דברים אמיתיים, כל התיק חארטה, סתם הוספתי דברים (1601), הוספתי להם פרטים מפחד, הייתי הולך לפי הראש שלהם (1631), כל החוקרים שקרנים, לא האמנתי בביהמ"ש בחיפה (1598). 

כשנדרש הנאשם להסביר היאך נולד, יש מאין, אמצעי פסול זה או אחר במהלך העדות בפנינו, למשל האלה הלבנה שבה הוכה ואשר לא הוזכרה אפילו במסמך, הוא עובר לנוסחה אחרת: סיפרתי את זה לעוה"ד ואולי הם לא רשמו את זה (למרות שלאורך כל הדרך משבח הנאשם את סניגוריו שישבו ורשמו מפיו כל מלה, לא כמו עוה"ד הקודמים). 

אחד המאפיינים הבולטים בהודיות, מצוי בעובדה שהנאשם חוזר בו פעמים רבות מן ההודיה ואומר לחוקר זה או אחר, כי הכל שקר. 
אין חוקר אחד מסוים אשר לגביו נטען כי רכש את אמונו של הנאשם, ולכן לו הוא מעז לומר כי הכל שקר, אלא ישנן אמירות לחוקרים שונים ברוח זו. 
אמירות אלה יוצרות קושי של ממש, כפי שצוין בפתיח, שהרי הן מחייבות מענה לשאלה, היאך לא חשש הנאשם כי יוכה שבעתיים אם יחזור בו מכל האמירות שהחוקרים שננו בפיו. 
הנאשם נשאל לכך ותשובתו: "כשהיה בא מישהו ואומר לי אף אחד לא יגע בך אז אני אומר לו הכל שקר, לא רצחתי אני לא יודע כלום" (1637). וכן - "כשהיה מישהו קורא לי הייתי אומר לו זה הכל שקר" (1639). (דוגמאות בלבד). 

האלסטיות, אינה סבירה. רצון שנשבר, נדרס עד עפר, עקב כל אמצעי הזוועה שהנאשם מתאר - לא די לו בקריאה של חוקר כדי שישוב למקומו, חדש ורענן, ויפיח בנאשם עוז עד כדי אמירה מתריסה שהכל "חארטה", שקר, אמירה שצפויה להניב סדרת עינויים מחודשת. 
בבחינת הגיון הדברים - ספק אם זו תשובה שניתן לקבלה. 

שלא לדבר על כך שהשוטרים השקרנים, לא חייבים היו לכתוב זאת, ולקלקל את עמלם. 

באותו הקשר טענה נוספת שהנאשם חזר עליה הייתה: "אני הייתי חותם על כל דבר שהם כותבים, והם בטוח היו מכניסים מילים והייתי חותם כל מסמך הייתי חותם עליו" (1635). 

ואם כך - חוזרת הקושיה למקומה - מה ראו השוטרים שיכולים להחתים את הנאשם על כל מסמך שהם כותבים, לכתוב כי הנאשם חוזר בו מעדותו? 

ועוד מסוג הטענות החביבות על הנאשם: "אם זה לא בהקלטה אז לא אמרתי" (1655). 
והאמת, מה יהא עליה? האמת היא רק כאשר יש הקלטה? 
ועל כל אלה בא חוסר הזיכרון. 
עמודים על עמודים של "אני לא זוכר", בנקודות שהיו אמורות להיות חקוקות בלבו של הנאשם (רק לשם הדגמה ראה עמודים 1649, 1644). 

כדי להשלים את תמונת ההתרשמות, נחזור ונציין את הדברים שאמר עלי בזמן אמת, בהקלטה נ28/, על יחסו לחוקרים ועל שאינו מפחד מהם.

י.	שיחות עלי והעצור עיסא עאמר

בלילה שבין ה7.3.84- ישב הנאשם עם עצור בשם עיסא עאמר. 
עיסא עאמר (להלן: עיסא) היה באותה תקופה עצור בחשד של עבירות סמים ועבירות נוספות. 
עיסא "גויס" על-ידי המשטרה כמדובב. 
הגם שעיסא טען, כי הסכים להיות מדובב משום שהרצח עשה בזמנו "רעש רב" ולא משום שהובטח לו דבר מה, אנו יוצאים מנקודת ההנחה כי הסכים לשתף פעולה עם המשטרה משום שציפה לטובת הנאה. יש לכך גם ביטוי בהודעה שנגבתה ממנו. 
אולם, עובדה זו אינה מצביעה על כך כי הוא שיקר. בפועל, יש נתונים אובייקטיביים, הקלטות, המצביעים על כך, כי עדותו של עיסא עאמר אינה יכולה להיות שקרית לחלוטין. מטעמי זהירות, נתייחס בהמשך, במידת האפשר לאותם נתונים אובייקטיביים. 

עיסא ישב עם הנאשם 3 לילות, בין ה7-8, 8-9, 9-10. 
מבין 3 הלילות רק בלילה אחד היה עליו מכשיר הקלטה, והכוונה ללילה השני. השיחה המוקלטת ביניהם תומללה, והיא ת138/. 
עיסא העיד כי בלילה השלישי התוודה הנאשם (נ7/), וחזר על ההתוודות גם בפני עצור נוסף, מאיר אלון, שהעיד אף הוא. 
הוא, עיסא, הזעיק את מפעילו, יצחק בשן (מפקד הימ"ר בחיפה באותה תקופה) וב10.3- נגבתה מן הנאשם הודעה (שהיא הודיה).
מעיסא נגבתה הודעה ב10.3- שבה הוא מפרט מה אמר לו הנאשם (ת140/). כמו כן נגבתה הודעה ממאיר אלון (ת55/). 

הנתון "האובייקטיבי" הוא תמליל הקלטה ת138/, שבו מספר הנאשם על כך שהוא כועס על נאשם 2, אשר סיבך אותם בכך שהלך לשפוך זבל בפתח המערה, שבה נמצאה גופתו של דני (כאשר הזבל הכיל מסמכים דרכם הגיעו החוקרים אל סמיר, וממנו לנאשמים האחרים). 
כמו כן מספר הנאשם לעיסא שהוכה על-ידי יצחק בשן. 
הסניגוריה נאחזת בדברים אלה ומבקשת לראות בהם ביטוי אוטנטי, שהנציח בזמן אמת, אלימות מצדם של החוקרים. 

למפגש בין הנאשם ובין בשן נתייחס להלן. 
בין השאר מספר הנאשם לעיסא, כי סמיר, נאשם 2, אמר לו, שלו היו רוצחים ילד, היה משליך את גופתו בחורשה. 

בלשונו של הנאשם: "שהילד נחטף יצאנו מן הכלא, הוא אמר לי מה קרה בעניין חטיפת ילד, ... חורשה, ...נזרוק אותו בחורשה. 
עיסא: יעני הפעם הבאה אמר לך ניקח ונחטוף. 
עלי:  ונזרוק. 
עיסא: ונזרוק אותו קרוב לחיפה. 
עלי: כן, כך אמרו. 
(הדברים צוטטו מנ7/ שהוא התמליל שהוגש ע"י ההגנה לשיחה בין עיסא לעלי, למרות שהתמליל שהוגש על-ידי התביעה, ת138/, נוח יותר להבנה משום שהוא מציין את שמות הדוברים). 

במאמר מוסגר, נעיר ההערה הבאה: בשלב הרבה יותר מאוחר בחקירה (שאליו נתייחס בהמשך בהרחבה), עלתה הגירסה, כי הגופה של דני נזרקה קודם בחורשה בכרמל, לפני שהועברה למקום בו נמצאה, במערה.

הסניגוריה מייחסת לעלייתה של גירסה זו, בשלב שבו עלתה, חשיבות רבה, כמעט היינו אומרים קריטית, וסביב זה נבנתה תיזה שלמה.
בשל החשיבות שהסניגוריה מייחסת לכך, ובגדר אותה ראיית רוחב, כדאי לזכור כי החורשה הוזכרה לראשונה על-ידי עלי, בשיחתו עם עיסא, בלילה שבין ה- 9-10.3.84.

התמליל משקף שוב את החשדות של עלי בסמיר בגלל השעון, את הקשר של הנאשם לנאשם 1 נושאים נוספים. 

בלילה הראשון, הלילה שבין 7-8 למרץ 84, לא הוקלטה כאמור שיחה. אולם למחרת נגבתה הודעה מעיסא, ונרשם דו"ח ידיעה מפיו על הדברים שנאמרו לו ע"י הנאשם באותו לילה (ההודעה ת139/).

עיון בתמליל ת138/ (או נ8/), והשוואתו לת139/, מוכיח כי יש קשר והתפתחות. הנאשם נפתח יותר בלילה השני, ואמר יותר ממה שאמר בלילה הראשון. 
על רקע זה, ההתוודות שעיסא מספר עליה, וגם מאיר אלון, ואשר לא הוקלטה, בלילה שלאחר מכן, בין ה- 9-10 - אינה מפתיעה.
אין מדובר במעשה קסמים, אלא בתהליך נבנה של אימון, כאשר עיסא, כפי שמשתקף בתמליל, מנסה במרץ רב ליצור את האימון. 
הנאשם גם אינו חושף הכל בפני עיסא. דרך התנהגות המאפיינת עצור הרוצה לדבר, אבל חושש. 
כך למשל, בשיחה המוקלטת (ת138/) מספר הנאשם לעיסא, כי הוכה על-ידי בשן, אולם אינו מספר לו כי הודה בפני בשן.

הנאשם גם אינו מספר לעיסא שהתוודה, תוך מסירת גרסאות שונות בפרטים מסוימים, גם ב8.3- (ת19/) וגם ב9.3- (ת178/, ת180/).

יכולתו של הנאשם לשמור נושאים שעליהם אינו רוצה לדווח לעיסא, מצביעה כי הוא אינו נטול רצון ויכולת מחשבה, וכי אין בפנינו בובה, המולכת בחוט על-ידי אי מי. 

כדי להשלים את התמונה נזכיר גם את עדותו של מאיר אלון. 

מאיר אלון היה עד מדינה באותה תקופה והיה עצור בתחנת מעונה. 
בלילה שבין ה- 9-10 שהיה ליל שישי, נקרא על-ידי עיסא, שרצה שישמע אף הוא את ההתוודות של עלי. 
הוא היה במעמד של אסיר עבודה, הרשאי להסתובב באופן חופשי יחסית בתחנה,  ועל כן כאשר קרא לו עיסא, ניגש לדלת התא. 
לדבריו - עלי התוודה בפניו ומסר גירסה מפורטת למדי. 

למחרת (שבת 10.3.84), הוזעק יצחק בשן ע"י עיסא, כדי למסור לו על ההתוודות. 
בעקבות זאת, נגבתה הודעה מעיסא (ת140/), וגם ממאיר אלון (ת55/).
בשן רשם מיזכר על כך שהוזעק בדחיפות (ת12/). חוקר אחר, מוספי, העיד שבלילה הנ"ל, בין 9-10 קבל הודעה שעד מדינה רוצה להיפגש עמו בדחיפות במעונה (עמ' 775).
עד המדינה הוא מאיר אלון, ואין כל אפשרות אחרת. 

היה, איפוא, אירוע שגרם לעיסא להזעיק את מפעילו, והיה גם אירוע שגרם למאיר אלון להזעיק את מוספי. הזעקת השניים (מוספי ובשן) היא נתון אובייקטיבי, שאינו תלוי רק בדבריהם של עיסא ואלון. יש לה השלכה לאישוש הגירסאות שלהם, ששמעו מפי עלי התוודות.

מאיר אלון העיד בפנינו. 
העד חזר בתשובה, הוא מנהל היום אורח חיים חרדי, אין לו כל קשר עם המשטרה, והרושם הברור היה כי הוא אינו שש להעיד,  והיה מעדיף שלא להיקרא לעדות. 
על פני הדברים - לא הייתה לו כל סיבה לרצות ברעתם של הנאשמים.  
חזרה מדברים שאמר בזמנו, לא יכולה הייתה להזיק לו, משום שגם אם העיד בזמנו עדות שקר, תקופת ההתיישנות חלפה זה מכבר.  

התרשמותנו הייתה, שהערכים שאמורים להיות היום חלק מעולמו ומהשקפת חייו, אכן תופסים מקום כלשהו, לפחות, בהשקפת עולמו. 
יתכן שהנאשם שיקר לבשן, לעיסא, למאיר אלון ולחוקרים, אולם אין לנו ספק כי הדברים שאותם אמר בזמנו אלון, כי שמע מפי הנאשם - אכן שמע. 

הנאשם בעדותו בפנינו לא התכחש למעשה לכך שהתוודה בפני עיסא זאת, לאחר שהוא מתפתל בגירסתו. 
בחקירה ראשית נשאל הנאשם על-ידי הסניגור: 
ש. עיסא אומר שסיפרת לו בדיוק את מה שסיפרת לחוקר המשטרתי ביום הקודם, סיפרת את זה לעיסא עאמר? 
ת. אם זה לא בהקלטה אז לא סיפרתי לו שום דבר (עמ' 1532). 
 
לאחר אמירה זו, כי אם זה לא מוקלט לא אמר, אומר הנאשם כי החוקרים לימדו את עיסא מה לומר: 
ש. סיפרת לו שאתה ביחד עם אחרים רצחת את דני כץ?
ת. לא. 
ש. בטוח שלא? 
ת. לא. זה בטוח לימד אותו מוספי ובשן (עמ' 1685). 

עיסא טען גם כי הנאשם שרטט שרטוט של זירת העבירה (ת137/) והנאשם ממשיך וטוען, כי עיסא משקר, ובכלל את הציור, "מוספי צייר... רק קצין משטרה. שרוצים לסדר את התיק טוב...". 
הנה כי כן, גירסה ברורה וחדה: הוא לא התוודה, החוקרים לימדו את עיסא, ובכך הסתיים העניין. 

למרבית הפלא, בהמשך החקירה הנגדית משתנה הגירסה שינוי של  180:
ש. אולי בלילה שבין ה9.3- ל10.3- לפני שהחוקרים באו למעונה, אולי באותו זמן סיפרת לעיסא שאתה יחד עם האחרים רצחתם את הילד? 
ת. יכול להיות שכן. הייתי משקר, החוקרים לימדו אותי. אני הייתי מלומד מהחוקרים אנחנו לא רצחנו (עמ' 1703-4). 

ואם כך - אם הנאשם מאשר, כי התוודה בפני עיסא גם אם אמר לו דברים שלדבריו נאמרו לו על-ידי השוטרים - איזו סיבה יש לפקפק בגירסתם של עיסא ומאיר אלון? 

יתכן שהנאשם שיקר, אין זה כמובן השלב לדון בכך. 
אולם - אין כל סיבה להניח, והדבר גם לא נטען, כי הנאשם הוכרח לדבר עם עיסא, וכי אמר מה שאמר שלא מרצון חופשי. 
יחד עם זאת, קביעה, כי אמר דברים שיש בהם התוודות, לעיסא ולמאיר אלון, יש לה השלכה של ממש לעניין הרצון החופשי של הנאשם בשעה שדיבר עם החוקרים. 

נעיר עוד, כי סביב ובעקבות התוודותו של הנאשם בפני עיסא, יש רצף של אירועים שיש להם תיעוד. כך למשל, ב10.3.84- נערך על-ידי אזולאי זיכרון דברים ולפיו ביקש הנאשם, כי עיסא יהיה נוכח בשעה שנגבית הודעתו, ת181/. 
תיעוד של בקשה מצד הנאשם לראות קצין, ת182/. 
חזרה של הנאשם מן ההתוודות - (שמע שיחת תכנון אולם לא היה שותף לרצח) (ת396). 
החלטה של ראש הצח"מ גולדגרט שלא לאפשר נוכחות של עיסא בגביית ההודאה, ת339/.
הזעקת חוקרים שונים (לרבות גולדגרט) לתחנת מעונה בשל התפתחות בחקירה, ובשל הצורך לגבות הודאה בערבית.
ועדין לא מנינו הכל.

אם לא תאמר, כי אנשי המשטרה מאמינים שבפניהם אכן התפתחות בחקירה, ואכן נאמרו דברים, הרי כל הפעילות הנ"ל - אי אפשר להגדירה אלא כקרקס, או אולי הצגה בתיאטרון האבסורד. 
קשה מאוד לקבל, כי אנשי המשטרה יודעים שהם מתעדים למעשה את עצמם, ועושים זאת במלוא הרצינות, דו"ח אחר דו"ח, התפתחות אחר התפתחות, כשהכל אינו אלא משחק, ולמעשה הם יודעים כי הנאשם למעשה מחזיר להם, רק את מה שהם לימדו אותו. 

יא.	השיחה עם בשן

בתאריך 8.3.84 התקיים מפגש בין הנאשם ובין מפקד הימ"ר דאז - יצחק בשן, שלא השתייך  
לצוות החקירה. 
בשן סיפר בעדותו, כי בתאריך הנ"ל, נכנס באקראי וללא תכנון מוקדם לחדר החקירה בו ישב הנאשם.

כשהתברר לו שמו של הנאשם, נזכר כי הוא מכיר את המשפחה ובעבר עזר לאחיו של הנאשם להתמנות כמורה. 
כיוון שכך, החל לשוחח עם הנאשם, גם על משפחתו ואחיו וסבר כי נוצרה ביניהם "כימיה". הנאשם בקש, לדבריו, לשוחח עמו ביחידות. 
הוא ירד עם הנאשם למכוניתו, ואחר כך עלה עם הנאשם למשרדו. לדברי בשן - הוא לא ידע באותה עת פרטים על הרצח.
הנאשם התוודה בפניו. הוא רשם את הדברים על דפי טיוטא ואחר כך, בהסתמך על הטיוטא כתב את המסמך ת191/. 

לאחר מכן, נכנס לחדר בו ישבו החוקרים, והראה להם את מה שכתב מפי הנאשם. 
החוקרים (מוספי וסלוק) אמרו לו, כי הגירסה ששמע מפי הנאשם אינה יכולה להיות נכונה, לפחות בפרט מהותי אחד, שכן הנאשם אמר לו, כי הרצח בוצע בדקירות בסכין. 

הרצח כפי שהיה ידוע לחוקרים לא בוצע בסכין, ועל כן היה ברור שהנאשם משקר בנקודה זו. הנאשם גם הפליל אדם נוסף, גסאן, וטען כי נטל חלק ברצח. גסאן לא הופלל, לא לפני שיחה זו ולא לאחריה. בשן חזר אל הנאשם, אמר לו כי אינו מספר את האמת, ואז שינה הנאשם את גירסתו. 
בשן הכחיש כל אלימות. במהלך השיחה בינו לבין הנאשם, בשלבים שונים של המפגש, בתחילתו ובסופו, ומדי פעם אף במהלכו, נכחו חוקרים שונים וכולם הכחישו אלימות. 

הנאשם טוען בנושא המפגש עם בשן כדלקמן: בשן לא נכנס באקראי, והוא לא ביקש לשוחח עמו. בשן ראה שמכים אותו ולקח אותו לחדרו. 
אחרי שלקח אותו לחדרו, היכה אותו בשן בשלושה חוטי חשמל, מלופפים יחד. המכות הללו גרמו לכך שאכן דיבר עם בשן, אולם מסר לו פרטים שנאמרו לו על-ידי החוקרים.
אין בפי הנאשם חלוקה מדויקת או שיטה כלשהי, שבעזרתה ניתן להבחין בין פרטים אמיתיים שמסר לבשן, ובין פרטים שקריים, שלדבריו שוננו לו על-ידי החוקרים. 

הבאת תמצית גירסתו של הנאשם כפי שצוטטה לעיל, יוצרת את הרושם כאילו הייתה בפי הנאשם גירסה מסודרת ועקבית, ולא היא. הנאשם גם בנושא זה אמר דבר והיפוכו, כפי שיובהר להן. 

"פרשת בשן" (אם ניתן לכנות כך את האירוע) היא לשיטתנו, הוכחה כמעט חד משמעית לכך, שהנאשם אכן שיטה בחוקרים, רצונו לא נפגם, אלא הספיק לו כדי לבלבל את החוקרים ולמסור גרסאות כטוב בעיניו. 
היכולת לבדות פרטים, היא מדד לרצון חופשי. 

הקביעה שהנאשם אמר פרטים, שרק הוא יכול היה לאומרם, ואשר בשום פנים ואופן לא מפי החוקרים נודעו לו, נשענת על הגיון הדברים, כפי שיובהר בהמשך, בלי להיזקק לשאלת האימון בחוקרים.

את עדותו בפנינו, בנושא בשן, התחיל הנאשם בהצהרה שבשן שיקר באשר לדרך בה התפתחה השיחה ביניהם: "בשן שקרן, שיחק אותה שהוא מכיר את המשפחה שלי, הוא לא מכיר את המשפחה שלי והוא שקרן..." (עמ' 1513).
רק מאמץ נוסף של עו"ד פלדמן הביא להסכמה של הנאשם, כי בשן אכן דיבר עמו על המשפחה שלו. 

בפועל, לא יכולה להיות מחלוקת על נתון זה, שכן בשיחה המוקלטת שבין הנאשם לבין עיסא (ת138/), הוא מספר לו על ההכרות של בשן עם משפחתו, דרך אחיו, ועל העובדה שכך החלה השיחה ביניהם. וכן ראה גם מוצג ת440/.

אין כל סיבה, איפוא, לפקפק בעדות של בשן. קבלת גירסתו של בשן (והחוקרים האחרים, אזולאי וגולדגרט, שתמכו בה חלקית) באשר לתחילתה, יש בה בהחלט הסבר למה שקרה בהמשך. סביר, כי השיחה על  המשפחה ועל אחיו "ריככה" את הנאשם. ניתן אפילו לחשוב, כי רצה לקנות את ידידותו של בשן, שעזר (בעבר) לאחיו, ואולי יוכל עתה לעזור גם לו עצמו, ועל כן התחיל לדבר. 
הדינמיקה, שבה חשוד משלב תחילה פרטים לא נכונים בהודיה, אינה ייחודית לעלי. זו טקטיקה שנתקלים בה לעתים קרובות, מעין "תעודת ביטוח" שמשאיר לעצמו חשוד, ואשר בעזרתה יוכל לסגת בעתיד. 
לעומת זאת, בגירסת הנאשם אין כל הגיון, שלא לדבר על עקביות, על העדר סתירות, וכל שאר המאפיינים של גירסה אמינה. 

כפי שציינו, אמר הנאשם, בין השאר, לבשן: 
"לפתחי היה סכין ודקר את הילד כשלש פעמים בבטן ובחזה עד שמת". 

אין מחלוקת כי לצוות החקירה היה ידוע אז כי דני לא נדקר בסכין. 
טענת הנאשם היא, כזכור, כי הוא אמר מה שרצו החוקרים לשמוע והכניסו לפיו, בין אם על-ידי שינון ישיר, ובין אם על-ידי כך שנתנו לו רמז, והוא "הלך לפי הראש שלהם". 

ספציפית לגבי התפתחות השיחה באשר לדרך המתתו של דני מספר הנאשם כך:
"אמרתי לו שאני לא רצחתי. בשן החל להרביץ לי עם חוט חשמל, הוא הרביץ לי בכל הגוף שלי, זה שלשה חוטים קשורים יחד... יש כאלה מקלות פלסטיק שמשתמשים בהם בשביל מכות, .. זה כאב אז שיקרתי, מסרתי לו פרטים לגבי הרצח של דני כץ. 
ש. מה מסרת לו? 
ת. ... אמרתי שרצחתי אני וראסן וסמיר בסוברו. רצחתי אותו עם סכין זה מה שסיפרתי. שאלתי את בשן איך רוצחים בן אדם, אני לא יודע מה זה רצח, הוא אמר עם סכין או עם אקדח, אז אמרתי עם סכין. 
ש. ידעת בזמן הזה איך מת דני כץ?
ת. לא, שמעתי מאנשים שמצאו אותו חתוך חתיכות. 
בהמשך שואל אותו הסניגור בחקירה ראשית: למה אתה ממציא דברים כאלה? למה אמרת את זה? 
ת. (העד חושב) אמרתי שהייתי משקר, מהפחד הייתי זורק, הייתי משקר" (1516). 

הגירסה כל כך מופרכת, עד שכמעט אין צורך להפנות להתפתלויותיו של הנאשם בחקירה נגדית. 

הנאשם מספר כי לפני כן הוכה ע"י חוקרים אחרים. 
בשן נכנס כביכול "לקטוף" את פירות המכות (לטענת הנאשם בחיפה, אפילו התחנן בפני בשן שיציל אותו מהמכות). 

האם באמת ניתן לקבל, כי מפקד הימ"ר, שנכנס לחקור חשוד, כאשר הוא ראה שהחשוד הוכה, וכאשר הוא מביא את החשוד למצב שבו הוא מוכן לומר הכל, לא יצטייד מראש, ולו בפרטים הבסיסיים ביותר של ממצאי החקירה (איך נרצח דני) ויגרום, כך ממש, לנאשם לומר גירסה שקרית שאין לה ולא כלום עם מה שידוע לחוקרים?

האם רמת המעורבות שמתבטאת במכות האכזריות אינה מחייבת לפחות התמצאות מינימלית בשאלה, מה רוצים להשיג באמצעות המכות? 
זאת, מבלי לדבר על כך שהנאשם טוען כי החוקרים עמדו ליד בשן (עמ' 1664). 

מדוע החוקרים, שידעו איך נרצח דני, לא מנעו גירסה שקרית זו?

הנאשם, לדבריו, שאל את בשן איך "רוצחים בן-אדם".
משום מה,בשן בוחר להציע לו דווקא את שתי האופציות שאינן רלוונטיות לתיק זה, אקדח או סכין (עמ' 1665). מדוע? איזו תועלת צומחת לבשן, או לכל צוות החקירה מקיומה של גירסה זו בין שלל גרסאותיו של הנאשם? 
ולא רק בשן אמור לדעת כיצד נרצח דני; גם הנאשם יודע זאת בעליל, משום שכבר יום קודם הוא מספר על כך שסמיר ראה במערה את גופתו החנוקה של דני. 
איך אפשר להסביר את התושייה שמגלה הנאשם כאשר הוא מוכה ומעונה, בכך שאינו פולט מה שרוצה בשן לשמוע, אלא כביכול, מתייעץ בו איך רוצחים?

על רקע האמור לעיל, את האמור בסיכומים בכתב של הסניגוריה בנושא זה ניתן להגדיר רק כ"הפוך על הפוך". וכך נאמר בסיכומים: "הנה בפנינו דוגמא חיה של נחקר המשוטט באפלה של אי ידיעת כל פרט אודות הרצח. וכאשר אין לצדו חוקר, הבקיא לפחות בעובדות היסודיות של המקרה מתקבל סיפור על פיו הילד המגיע למערה עדין חי גסאן נמצא בין הרוצחים, הילד נרצח בדקירת סכין ע"י פתחי..." (ע' 342). 

מדוע אין החוקר "בקיא לפחות בעובדות היסודיות של המקרה?" 
והרי עלי מתכחש למקריות כניסתו של בשן, וטוען גם כי על ידו עמדו החוקרים שבוודאי בקיאים בעובדות היסודיות. 
סתמה הסניגוריה ולא פרשה. 

ועל כל אלה, איך ניתן להסביר את טענת הנאשם, כי אמר מה שבשן רצה לשמוע (עמ' 1664). 

מבין שפע הסתירות של הנאשם בנושא בשן, נזכיר נושא אחד נוסף: 
בחיפה, אמר הנאשם כי התעלף לאחר שהוכה על-ידי בשן, אך לא אמר לו דבר: " כתוצאה מהמכות שהיכה אותי רב פקד בשן בחדרו התעלפתי, אני לא מסרתי אז שום פרטים ושום עדות לרב פקד בשן..." (ת438/ עמ' 1782). 

בפנינו, כזכור, הטענה היא כי אמר מה שרצה בשן לשמוע, לרבות התייעצות בשאלה איך רוצחים. 
סתירה זו, היא מסוג הסתירות שאותן אי אשר לפתור באמירה של מה בכך (שאף היא אינה קימת בסיכומי ההגנה), או אפילו בחוסר זיכרון. 

כפי שציינו - אנו מוכנים לקבל שהנאשם אינו זוכר שם של חוקר, תאריך, תחנת משטרה שבה נחקר, וכיו"ב. 
אולם הבדל תהומי כמו ההבדל בין "התעלפתי ולא אמרתי מאום", לבין "אמרתי מה שרצו שאומר", מחייב הסבר של ממש. במיוחד כך כאשר הנאשם טוען שהוא זוכר את האירוע ויש לו גירסה מפורטת ביחס אליו. 
בהעדרו של הסבר כזה, שמא כל גירסתו של הנאשם - אין בה ממש. 

ועוד באשר לחקירת הנאשם בפנינו: 
לא ניתן לפרט ולצטט את כל תשובותיו של הנאשם. הפרוטוקול בנושא בשן (עמ' 1665 ואילך) מדבר בעד עצמו. הנאשם אומר שוב ושוב, שיקרתי, שיקרתי, מבלי שתהיה לכך סיבה, ומבלי שניתן יהיה ליחס זאת לשוטרים, שהגרסאות השקריות אינן משרתות את מטרתם. 

הסניגור, הודיע לנו בסיכומיו, חגיגית, כי "אזולאי, אינו מעורר את אמונו" (עמ' 144 לסיכומים בכתב), גם בשן אינו מעורר את אמונו, ובכלל, כל החוקרים המהווים יחד "חומה של כזב".
אנו תמהים, לאיזה ציון של אמינות ראויה גירסת הנאשם, כפי שהיא באה לידי ביטוי בנושא זה כמו בנושאים אחרים.

הקלות שבה אומר הנאשם לאורך עמודים שלמים שיקרתי, מצביעה על כך שאכן שיקר, ואכן שיטה בחוקרים. נעיר, כי לאורך החקירה (בתמלילים), מתבטא הנאשם מספר פעמים באומרו, כי "שיגע את החוקרים", בין השאר עלתה האפשרות, כי הנאשם ישים עצמו משוגע, וילך למזרע (בית החולים לחולי נפש). 

הסניגור מפנה אותנו לכך, כי בתמליל שיחתו עם עיסא (ת138/), שבו מתייחס הנאשם לשיחה עם בשן, מדבר הנאשם על כך שהוכה בפניו: "בפנים שלי רק בפנים שלי בעין ישר".  
לגבי המכשירים טוען עלי, כי היכו אותו בגומי, עור, שתי מקלות פלסטיק, צינור. 
על כך אומרת הסניגוריה: האם יכולה להיות ראיה חזקה יותר שעלי אומר את האמת כשהוא מספר כי חקירת בשן, והחקירה שלפניה היו אלימות??

נאמר בעניין זה כך:
הניסיון המצטבר מלמד, כי נחקר מתלונן לא פעם על מכות, במיוחד כך כאשר התוודה בפני החוקר, והוא צריך להסביר את ההתוודות אפילו לעצמו. 

אולם מעבר לכך, ובהתייחסות ספציפית לת138/:
לצד ההתייחסות לדברי הנאשם, יש להתייחס גם לתגובתו המיידית של עיסא המופיעה אף היא בתמליל. 
עיסא מגיב אינסטקטיבית באמירה: אבל אין לך שום דבר (ת138/ עמ' 9).
על כך אומר הנאשם: בפנים שלי כואב לי. 
עיסא: כן, אבל אין סימנים. 
תגובתו של עיסא מצביעה על כך שהוא הבין, על סמך תיאוריו הדרמטיים של הנאשם, כי לא יתכן שלא יהיו לו סימנים, במיוחד כאשר מדובר במכות בפנים, באמצעות גומי, מקלות וצינור; אך סימנים - אין. 

במאמר מוסגר נעיר, כי באופן מעשי, קשה להבין איך הוכה הנאשם בפנים, ורק בפנים כפי שהוא אומר, בגומי, פלסטיק (לא כבל חשמלי כפי שטען בפנינו), צינור והמכות הקשות הללו לא הותירו סימנים. 

קשה עוד יותר להבין, מדוע יבחרו החוקרים שאינם רוצים להותיר סימנים, להכותו דווקא בפנים, האבר החשוף, והרגיש ביותר מכל אברי הגוף, והבולט ביותר, ששום אדם לא יכול שלא לראותו.
המסקנה המתבקשת ולו רק על סמך האמור לעיל, הינה, כי הנאשם, אם לא שיקר לעיסא לחלוטין הנה לפחות הגזים, ותיאוריו לא תאמו את המציאות הנראית לעין.

 להלן, בהתייחס לפרשת ג'דען, פרשה שעליה השליכה הסניגוריה את מרבית, אם לא את כל יהבה, יתברר, כי דווקא  הסניגוריה מציעה את ההסבר ש"עלי הגזים", בהקשר לתיאורי אלימות שנשמעו מפיו, בשיחה, שמבחינתו לא היוותה חלק מהחקירה, שיחה עם ג'דען העובד עמו, מתגורר בסמוך לו, ובאופן כללי חברו של הנאשם. 
ואם כך - שמא הגזים אף בשיחתו עם עיסא? 

מעבר לכך ומה שחשוב יותר:
כפי שאנו שבים ואומרים, השאלה שבה עלינו להכריע היא, אם נשבר רצונו החופשי של הנאשם כתוצאה משימוש באמצעי פסול. לעניין זה, ככל שהדברים אמורים בתמליל ת138/, אין בו רמז לכך שהנאשם היה מוכן לומר כל מה שהחוקרים ירצו, ובלבד שיניחו לו, או כל רעיון דומה לכך. 
לכאורה, לאחר תיאור האלימות הייתה מתבקשת אמירה מעין זו - והאמירה איננה. 

אדרבא, הנאשם אומר לעיסא דברים הפוכים:
"...עכשיו, אני הייתי ממשש על מנת לבדוק אם ירד דם, אם היה יורד לי הייתי מזיין אותם..." (ת138/ עמ' 9). 
כביכול, היה הנאשם אומר: עד לגבול מסוים, הייתי מוכן לכך, אבל מעבר לגבול (אם היה יורד לי דם) הייתי מחזיר, מתמרד, משתולל, מתלונן, כל פרשנות מתאימה לביטוי הוולגרי "הייתי מזיין אותם". 

אולי זה המקום להעיר את ההערה הכללית הבאה:
אנו מוכנים לקבל, או לפחות לצאת מנקודת ההנחה, כי החקירה בתיק זה לא הייתה "סטרילית", היו אולי "כאפות", היו אולי צעקות, ואולי דברים דומים באופיים. 
שוכנענו כי לא הייתה אלימות ברוטלית, קיצונית, ואפיל לא אלימות המתקרבת לכך, כפי שטוענים הנאשמים, שוכנענו גם כי רצונם של הנאשמים לא נשבר.
הם אמרו מה שאמרו, אמת או שקר, משום שכך בחרו לומר בנקודת הזמן שבה נאמרו הדברים. 

יב.	הארכת המעצר - 8.3.84

בתאריך 8.3.84, תאריך השיחה עם בשן ולפניה, מתרחש אירוע נוסף והוא הארכת המעצר של הנאשם. כדי להזכיר: מדובר ביום אחד לאחר תחילת ההתוודות של הנאשם. 

בפרוטוקול הדיון בהארכת המעצר (ת253/), נרשמו דבריו של הנאשם כדלקמן: "יום בערך לפני חטיפת ורצח הילד דני כץ, עבדתי בסופרמרקט בדניה, שמעתי פתחי וסמיר משוחחים ביניהם אמרו שהם רוצים לחטוף ילד אמרו גם (כאן נרשמה מילה בערבית), ביום ראשון לאחר המקרה ב11.12.83- נסענו אני פתחי וסמיר עברנו בכביש ליד המזבלה אחרי צמת שעב אמרו שניהם שישנו ילד זרוק שם במזבלה, שניהם דיברו אחד עם השני אמרו שהוא זרוק במערה".  

הנה כי כן: מלוא הגירסה שנמסרה לחוקרים עד לתאריך זה נמסרה גם לשופט. 
חשוב לציין, כי יחד עם הנאשם הובאו להארכת המעצר גם סמיר, וגם חשוד נוסף בשם חמד גנאמה. 

שני העצורים האחרים הכחישו את המיוחס להם. חמאד אמר, כי "לא טעיתי אני חי בכבוד". סמיר אמר: "לא דיברתי כלום" (כנראה בתגובה לדברי עלי על הדברים שאמר). הנאשם שמע את הדברים והיה ער לכך כי העצורים האחרים אומרים את אשר על לבם ולא נכנעים ללחצי החוקרים, בהנחה שהיו כאלה. 

הנאשם טוען, כי אמר מה שאמר בבית המשפט, משום ש"היו מכים אותי גם לפני שהובאתי אותו יום בפני השופט" (ת438/ עמ' 1782). גם בפנינו טען הנאשם, כי הוכה לפני שהובא לפני השופט. 
ודוק, אלה אותן מכות בפנים שעליהן מספר הנאשם לעיסא, כאשר עיסא אינו מבחין בסימנים. 
נראה שגם השופט לא הבחין בסימנים, והנאשם גם אינו מפנה אותו לסימנים כלשהם. 

לא הייתה בפי הנאשם גירסה אחידה בשאלה, אם מסר את הדברים לשופט בלחץ החוקרים, או שבכלל לא אמר לשופט את הדברים.

בחיפה אמר הנאשם, כי "אינני זוכר אם אמרתי את הדברים האלה לשופט" (ת438/ עמ' 1799). 

אם לא אמר הנאשם את הדברים לשופט, כי אז המשמעות היא שהשופט "פיברק" את הפרוטוקול. 
ואכן הנאשם אינו מהסס לומר לגבי בית המשפט המחוזי בחיפה, לפניו התקיים המשפט הראשון:
"היה בית משפט שם? אני לא מאמין שהיה בית משפט שם, השופט פרידמן היה כמו שופט ברוסיה..." (עמ' 1656). 

אמרנו כבר בפרק הפותח, כי הטענה בדבר חוסר אובייקטיביותו, ושמא חוסר ניקיון הכפיים של בית המשפט בחיפה, הייתה אחת מהטענות החביבות על הנאשמים. 
הטענה צצה כל אימת שנדרש הנאשם (כמו נאשמים אחרים) להסביר מדוע לא נאמרו דברים לשופטים. בין השופטים במשפט העיקרי, ובין אלו שדנו בהארכות המעצר. 

חד משמעית - איננו מקבלים את הטענה, איננו מאמינים לנאשם, כי נמנע מאמירת דברים משום שלא בטח בשופט. 
גם באשר להארכת המעצר הנדונה, איננו מקבלים כי לא אמר דברים לשופט, כי לא בטח בו או  כי הדברים נאמרו בלחץ החוקרים. 
אמירת הדברים על-ידי הנאשם בפני השופט, אינה חיונית עבור החוקרים, שהרי פתוחה בפניהם הדרך להציג בפני השופט את דבריו של הנאשם בכתב. 
קשה גם לקבל, כי הנאשם זכר בדיוק את כל פרטי הגירסה הלא נכונה שאמר לחוקרים יום קודם, כאשר הוא מוכה ומאויים. 
עוד קשה לקבל, כי אותו נאשם, שלא היסס, לאורך כל שלבי המעצר לחזור בו מגירסאות שמסר לחוקרים, לא אמר דווקא לשופט, כי הוא אינו מעורב בענין, במיוחד כך כאשר שמע את הכחשתם של החשודים האחרים. 

דבריה של הסניגוריה בסיכומים, על כך, ש"צר לנו לראות את מערכת המשפט בעליבותה ובעלבונה בדיונים אלה המתקיימים בתיק זה באופן כמעט קבוע בתחנות המשטרה..." (עמ' 140 לסיכומים בכתב) אין בהם בשום פנים ואופן תשובות לתהיות המהותיות שהועלו לעיל; גם אם היום, נראה לנו קיום דיון בהארכות מעצר בתוך תחנת המשטרה, כלא הולם ולא ראוי.

יג.	היום הרביעי למעצר - 9.3.84

ב9.3.84-, יום לאחר הארכת המעצר, מתקדם הנאשם בגירסתו התקדמות נוספת. נרשם הדו"ח ת178/ שהוא דו"ח תיחקור, בו הוא מפליל הפעם גם את נאשם 1, ולאחר מכן הוא יוצא לדו"ח הצבעה על המקומות שהזכיר (ת180/). 

הסניגור המלומד שפך אש וגופרית על החוקר אזולאי, באשר לתיאור המופיע בת178/ ות180/ המתייחס לדרך בה התפתחה השיחה, לנכונותו של עלי לומר מה שאמר ולצאת להצבעה. 

לא ראינו סיבה לכל אותו מטר אש וגופרית, ולא התרשמנו כי התיאורים מופרכים. 
גם הסניגור מסכים, כי יש וחשוד נפתח בשלב מסוים, ויש בחקירה עליות ומורדות. שיחה שתחילתה בעניינים שלא קשורים בחקירה, מניבה לעתים קרובות תוצאות בלתי צפויות. 

הסניגור ייחס חשיבות רבה ל"חדר הברזלים", כאשר לטענתו, "גם שיחה ידידותית זו מתקיימת דווקא ע"י חדר הברזלים שאזולאי טרח להכחיש אותו בחיפה באופן כל כך נמרץ" (עמ' 147 לסיכומים בכתב). 

כדי להבהיר: חדר הברזלים הוא חדר ששימש לדברי החוקרים, כחדר המתנה, היו בו שני צינורות היורדים כלפי מטה (שריד לייעודו הקודם של החדר, עמ' 943), וניתן עקרונית לכבול אדם לצינורות.

הנאשמים, לרבות עלי, טענו שהוכו בחדר זה. עלי טען בחיפה, כי הוכה בחדר זה כשידיו כבולות. נערך ביקור במקום, כדי לבדוק קיומו של חדר זה, לאחר שהחוקרים טענו שלא מוכר להם חדר כזה.

הסניגורים ייחסו לחדר זה חשיבות רבה, כביכול עצם קיומו מהווה הוכחה לכל טענותיהם. 
לשיטתנו, קיומו של החדר - איננו בר חשיבות, משום שעל פני הדברים, אם קיים חדר כזה, אין טעם להכחיש את קיומו.

יכלו החוקרים להודות בנפש חפצה בקיומו, ולטעון באותו הבל פה, כי לא נעשה שום דבר פסול בחדר זה. 

התכחשות לקיומו של ממצא, שקל מאד לבדוק אותו, היא טיפשית. לפיכך, אם הוכחש קיומו - שמא משום שתיאורו על-ידי הנאשמים וסניגוריהם כחדר עינויים, לא תאם למציאות הידועה לחוקרים. 

הטענה, כי הנאשם הוכה בחדר זה כאשר ידיו כבולות לאותם ברזלים, לא עלתה אפילו בטענות הפסול שהוגשו לנו, שלא לדבר על אלה שהוגשו בחיפה. היא צצה יש מאין במהלך עדותו של הנאשם בפנינו. 

אמרנו כבר מה שאמרנו על האמת, שאינה סובלת ניתוק של גירסת הנאשם בחיפה ממה שאמר בפנינו, שהרי לעולם, האמת העובדתית היא אחת. לא יתכן, כי טענה בדבר אלימות קשה, כמו הכאת נאשם בעודו כבול, לא תוזכר כלל, אם אכן התרחשו הדברים במציאות. 

ומה התשובה לכך, כי טענת פסול מעין זו לא הופיע בטענות הפסול בפנינו, שהרי הנאשם, כזכור, חזר ושיבח את הסניגוריה הנוכחית, שישבה עמו שעות רבות כדי לקבל את גירסתו?
האם יתכן ששכח לאורך כל אותן שעות, כי הוכה בעודו כבול בחדר העינויים או "הברזלים", ולפתע נזכר בפנינו? 

חשיבות אנו רואים בת180/ דו"ח ההצבעה. 
הנאשם יוצא עם החוקרים להצביע על המקומות שבהם התרחשו האירועים הרלוונטיים, קרי, המקום אליו הובל דני לאחר חטיפתו, וגם המקום בו שרפו כל הנאשמים את חפציו של דני: ספר, ניירות שהחזיק בידו, ובגדיו. 

הנאשם הוביל את המשטרה לבית לא גמור בשכונת גולדה, וטען כי זה המקום בו בוצע הרצח. אחר כך טען שכל מה שמסר "לא נכון" והוביל את החוקרים לבית אחר, סמוך לבית הקודם. לאחר מכן הוביל את החוקרים למספר מקומות, בהם כביכול, נשרפו חפציו של דני. 
החוקרים חיפשו בשרידי מדורה שהייתה במקום, ולא מצאו כל הוכחה לשריפת החפצים. החוקר גאנם גאנם אמר לנאשם, כי אינו מאמין לו, שזה המקום בו שרפו את החפצים. 
בסוף ההצבעה שב ואמר הנאשם לחוקרים, כי "הכל שקר". 

לטענת הסניגור: השיטוט הלא ממוקד, המקומות השונים שאליהם הוביל עלי את החוקרים, נובע מכך שמדובר ב"מציאות שעדיין אינה ידועה לחוקרים או אינה ודאית להם" (עמ' 145).  

לא ירדנו לסוף דעתו של הסניגור בעניין זה. 

אותם חוקרים, המודעים כמובן לכך שהם שמים דברים בפי הנאשם, יוצאים אתו במסע אל הבלתי נודע, כאשר ברור להם שהנאשם לא ידע להיכן להובילם, אם הם לא ינחו אותו. 

אם אכן מדובר בגירסה שהורתה ולידתה בחוקרים, הכיצד זה לא גמרו בדעתם, לפני שיצאו עם הנאשם להובלה, להיכן הם אמורים להוביל את הנאשם, ולטעון כי הוא הוביל אותם?  מדוע להם לשוטט ממקום למקום, מאתר לאתר?

זו שוב אותה דילמה החוזרת על עצמה לכל אורך הדרך:
לא ניתן ליחס לחוקרים המצאת הגירסה, אבל גם, דרך התנהגות המתאימה למי שמאמין בגירסה המושמעת בפניו, או לפחות מאמין בכך שזוהי גירסתו של חשוד, שחייבים לבדוק. 

כיוון שגם אליבא דהסניגור, באותה שעה "עגלת החקירה" עדין לא התמקדה על מקום מסוים כמקום הרצח וכמקום שריפת החפצים - אין גם שום סיבה מדוע לא מקבלים החוקרים את דברי הנאשם. וכי מה לא מצא חן בעיניהם במקום אליו הוליך אותם? 

ומדוע יטרחו לבדוק קיומם של שרידי החפצים, במקום שאין להעלות על הדעת כי יימצאו בו, במקום לאמץ את דברי הנאשם כמוצא שלל רב, בלי להקשות על גירסתו? 

כאשר מתבקש הנאשם להשיב על שאלות מסוג זה תשובותיו הן: "זה לא היה טוב להם", "הם לא רצו את זה, אני לא יודע למה". למותר לציין כי זוהי אינה תשובה, הנותנת הסבר לתהיות שהעלינו.

ובאשר לרצונו החופשי של הנאשם: 
עצם העובדה שהנאשם מוליך את החוקרים, חוזר בו, לוקח אותם למקום אחר, ובסופו של דבר מסיים את כל מסע האיוולת הזה באמירה כי הכל שקר, מצביעה על כך שהנאשם לא חשש מהחוקרים, ואכן שיטה בהם. 

כדי להשלים את התמונה נאמר, כי השיטוט מושא ת180/, אינו מקדם גם כל מטרה שעניינה התאמת גירסתו של הנאשם לגרסאות נאשמים אחרים, או תיזה אחרת שבה דבקה המשטרה באותה נקודת זמן. 
אין כל טענה באותו שלב, או אינדיקציה, כי הרצח בוצע בשכונת גולדה, לא בבית הראשון אליו הוליך הנאשם ואף לא בבית השני, לפיכך כאמור, אין מנוס מהמסקנה כי מדובר ביוזמה של הנאשם. 

יד.	ת267/ - 10.3.84

בתאריך 10.3.84 נגבית מהנאשם הודאה נוספת ת267/. כללית - בהודאה זו מפליל הנאשם את עצמו וכן את נאשמים 1,2,5. לגבי נאשם 3, שכבר הופלל על ידו קודם לכן, אמר הפעם:  "אני רק זוכר שפתחי לא היה אתנו בזמן המקרה של הילד". 
לגביית ההודאה קדמה שיחה עם בשן, שבה אמר לו כי יום קודם סיפר לו גרסאות שונות לגבי הרצח כיון שפחד משותפיו. 

חשוב לציין, כי את ההודאה גבה גאנם גאנם, שלגביו הצהיר הסניגור בחיפה חד משמעית כי אין לגביו טענת פסול. הוא עצמו לא הפעיל אלימות על הנאשם ולא נכח בהפעלת אלימות. 

ההודאה ת267/ היא הודאה מפורטת ביותר, כ7- עמודים, הכוללת גם פרטים שאין מחלוקת על אמיתותם (כגון העובדה שהנאשם קנה בלוקים מאדם בשם כבולי ושילם לו). 

טענת הנאשם היא, כי לפני גבית ההודאה הוכה ע"י החוקרים האחרים, חסון ואזולאי, אשר לימדו אותו מה לומר, ואח"כ שלחו אותו לגאנם כדי שזה האחרון ירשום את הודאתו. 
בהתחשב באורכה של ההודאה, וריבוי הפרטים שבה, קשה להבין כיצד קלט הנאשם תוך כדי ספיגת מכות ועינויים שונים, את כל הפרטים, וידע לחזור עליהם אחר כך. אין בפי הנאשם כל גירסה של ממש באשר לדרך בה לימדו אותו, לגבי הדינמיקה של שילוב אמת ושקר בהודאה. 

איננו רואים לנכון לפרט את כל הסתירות שהנאשם נתפס בהם, בין גירסתו בת"א לבין גירסתו בחיפה, ונזכיר רק מספר נקודות מרכזיות, שאין להם כל הסבר הגיוני.

מדוע אומר הנאשם הפעם, כי: "פתחי לא היה איתנו בזמן המקרה של הילד?" והרי כבר הפליל אותו לפני כן, והחוקרים ללא ספק סבורים שנאשם 3 היה בין המשתתפים? 

הנאשם נשאל בעניין זה:
"ש. נכון שהמשטרה רצתה את חמשתכם?
ת. כן. 
ש. הם הרביצו לך כדי שתגיד את כל ארבעת השמות של הנאשמים האחרים?
ת. כן. 
ש. מה קרה בת267/ שפתחי נעלם מההודעה? 
ת. אני שוכח, אנחנו לא רוצחים. 
...
ש. מדובר על חמישה אנשים שהמשטרה מעוניינת שהם יהיו הרוצחים ולכן מרביצים לך כבר שלושה ימים, אז איך אתה יכול לומר ששכחת את פתחי? 
ת. אולי שכחתי" (עמ' 1693). 

החקירה נמשכת עוד ועוד, והנאשם ממשיך לטעון כי שכח, והחוקרים הנוכחים בחקירה, והמתקנים לו את דבריו כשאלה לא משביעים את רצונם, משלימים משום מה עם חסרונו של פתחי. 

בשלב מסוים, מטיחה בו התובעת, כי הוא לא שכח את פתחי, אלא אמר במפורש כי פתחי לא היה, ועל כך משיב הנאשם: 
"זה החוקרים רצו ולא אני" (עמ' 1694). 

יגענו ולא העלנו בדעתנו שום סיבה, ושום אינטרס של החוקרים שיכול היה להצדיק בשלב זה את הוצאתו של פתחי מהתמונה. 
אין כל התפתחות בחקירה שמכתיבה זאת, אין כל אמירה של נאשם אחר שצריך להתאים אליה את דבריו של הנאשם, שום קו שצריך להתיישר עמו. לעומת זאת, יש חוקרים אלימים שהנאשם בידיהם כחומר ביד היוצר. הכיצד מתיישבים הדברים? 

דוגמא נוספת: מיד לאחר עניין פתחי, נחקר הנאשם לגבי אמירתו, כי עאטף, נאשם 5, נסע עמם לסכנין בעת הובלת הגופה. 
נאשם 5 גר בחיפה, ואין כל הגיון בכך שיסע לסכנין. 
אין גם כל טענה כזו לאורך כל החקירה, ושוב - אין קו שצריך להתיישר עמו. 

כשנשאל הנאשם מדוע אמר זאת השיב: "שיקרתי. 
ש. אבל שיקרת לא טוב להם.
ת. לפי ההדרכה שלהם, מוסיף ומערבב." (1694). 

מדוע ידריכו החוקרים את הנאשם לפרט מעין זה? ואיך התירו לו לומר פרט זה? 
ומדוע לא נמנעו מכתיבתו, שהרי כתבו מה שרצו, והנאשם כאמור, כחומר ביד היוצר? 

יכולנו להוסיף פרטים נוספים, מהותיים וחשובים המצויים בהודאה, ואשר מציאותם רק מסבכת את המצב מבחינת המשטרה. 

אנו מסכימים עם עו"ד פלדמן, כי הודאה זו כמו אחרות אינה מכילה "חן אצילי" של הגיון (שאותו מחפש הסניגור, מכל המקומות שבעולם, דווקא בהודאות בתיקי רצח). 
אולם, חוסר ההגיון, ומציאותם של פרטים שמעולם לא היוו חלק מהתיזה של החוקרים בתיק זה, אינם יכולים בשום פנים ואופן להיות אינדיקציה לאלימות שהופעלה כלפי הנחקרים, ולרצון שבור שהופך את הנחקר לבובה על חוט. אדרבא, זהו אינטרס של הנחקר, והנחקר בלבד, לזרוע פרטים שקריים. 

לשיטתנו - שילוב פרטים שקריים על-ידי הנחקר, מקביל לחשיפת חלק מהאמת, התקדמות בשלבים, הליכה צעד קדימה  ושניים אחורנית, שהיא דינמיקה מוכרת ומקובלת בקרב חשודים. 
זו הדרך של הנחקר להותיר לעצמו אפשרות חזרה מהודייתו, גם כאשר החליט כבר להתוודות. 

כזכור, עלי, כמו נאשמים נוספים בתיק זה, חזר בו לעתים קרובות בשלבים  שונים של החקירה. כיוון שכך יש בהחלט הגיון בשתילת פרטים מופרכים בעליל, שיאפשרו לו לעשות זאת. אין צורך לומר, שהדבר מעיד על רצון חופשי של עלי, ויכולת בחירה בקו פעולה מסוים. 

כיוון שהזכרנו את נאשם 3, פתחי, שהוצא ע"י עלי מהתמונה בת267/, כדאי אולי להזכיר שוב, כי באשר לפתחי, היה דין ודברים בין הנאשמים בפרק זמן הביניים (בין מעצר למעצר), כאשר פתחי ניסה ל"תפוס טרמפ", להצטרף לנסיעה לסכנין ביום הרצח ברכב של ג'סאן. 

יש בכך כדי להצביע על העובדה שהיו שיחות בין  הנאשמים, היה ניסיון לתאם או ליצור גרסאות. 
שמא גם הודאתו של עלי בשלב זה היא חלק מאותו ניסיון? 

טו.	ת241/ - 11.3.84

בתאריך 11.3.84 נגבתה מהנאשם הודעה נוספת, ת241/. 
אמרנו הודעה, ולא הודאה, משום שככל שהדברים אמורים בו עצמו, חזר בו הנאשם מהודייתו, הגם שהוא ממשיך לטעון, כי שמע את שיחת התכנון, אך חשב שחילופי הדברים הם בצחוק. 

על פני הדברים - אין הגיון שהחוקרים יתירו לנאשם שכבר הודה, בעקבות אלימות שהופעלה נגדו, לחזור בו מחלק ניכר כל כך מההודיה. 
 
הנאשם נשאל היאך זה חזר בו מהודייתו ברצח, וענה:  
"כבר נגמרו לי המילים, הוא אמר לי תגיד מה עוד, מה זה, הוא אמר לי, אף אחד לא יגע בכך עכשיו תגיד את האמת אז רציתי לספר לו, איך הלכתי הביתה ולא רצחתי, רציתי לספר לו את האמת" (עמ' 1549, חקירה ראשית לסניגור). 
ואם כך, אם בהודעה זו אמר הנאשם את האמת, האם יש לראות כאמת גם אותו חלק המספר על שיחת התכנון ששמע? 

מדוע, כשכבר נאמר לו כי איש לא יגע בו, ואנו יודעים כי אלו מילות קוד, שכל אימת שהן מושמעות גורמות לנאשם לומר את האמת, עדיין מופיע חלק מהגירסה המפלילה? (לפחות את הנאשמים האחרים). 

טז.	השיחות עם אמג'ד פחמאוי

באותו יום עצמו, יושב הנאשם בתא עם עצור המכונה בשם אמג'ד פחמאוי, ומשוחח עמו. 
אמג'ד פחמאוי מוסר ידיעה על תוכן שיחתו עם הנאשם (ת376/). 

אין טענת פסול ביחס לדברים שנאמרו לאמג'ד פחמאוי, והדברים ללא ספק נאמרו מרצון טוב וחופשי, אם אכן נאמרו. 

לדברי אמג'ד פחמאוי (להלן - פחמאוי) - סיפר לו הנאשם על כך, ששמע את השיחה בין נאשמים 5-1 שבה תוכננה חטיפת ילד (ראה ת376/ עמ' 2), כמו שסיפר לחוקר טרר בת241/. 
יש לזכור, כי גירסה זו היא נסיגה מבחינת המשטרה;  שהרי הנאשם כבר הודה בהרבה יותר מכך. 
אם אכן אלה הדברים שסיפר הנאשם באותו יום לטרר, כי אז יש הגיון שיספר אותם גם לפחמאוי. 
אם המשטרה "משתילה" גירסה בפיו של פחמאוי, ומלמדת אותו מה לומר (שזו אולי טענת הסניגוריה), כי אז אין כל טעם בגירסה המינימליסטית, שאינה הודיה. 

ככלל, איננו מקבלים כי המשטרה השליכה יהבה על עבריינים עצורים ושיננה להם גרסאות, כאילו שמעו את הדברים מפי נאשם זה או אחר. 
זהו צעד מיותר, חסר אחריות, המעמיד את החוקרים בסכנת חשיפה מיידית, ע"י אנשים שנאמנותם למשטרה, היא אינטרסנטית בלבד. 

העובדה שהדברים נאמרו ע"י עלי לפחמאוי, מהווה הוכחה נוספת לכך, שהדברים בת241/ נאמרו מרצון חופשי, במיוחד כך כאשר גם הנאשם מאשר זאת חלקית. 

רק כדי להשלים התמונה - אין בפי הנאשם כל הסבר לגירסתו של פחמאוי,  אין אפילו ניסיון להתמודד עמה, ויש בריחה לנתיב הרגיל, "זה שקר לא אמרתי לו בכלל" (עמ' 1063). 

החקירה הנגדית בנושא פחמאוי עוברת לפסים בוטים ומשקפת במידה רבה את אופיין של התשובות בחקירה הנגדית:
"ש. אני מקריאה לך כמה דברים...
ת. כמה שתקריאי, לא סיפרתי...אמרתי לו מהמכות הודיתי בדבר שלא עשיתי, חוץ מזה לא סיפרתי לו שום דבר. 
ש. איך אמג'ד... 
ת. אמג'ד שקרן. 
ש. הוא מספר שאמרת לו... 
ת. לא אמרתי לו שום דבר. 
ש. תקשיב רגע... 
ת. לא רוצה להקשיב ולא שום דבר... 
ש. איך  אמג'ד פחמאוי שהמציא את הדברים האלה... 
ת. איך אמג'ד פחמאוי? הוא חבר של המשטרה... 
שאלת בימ"ש - למה לאמג'ד להגיד דבר כזה. 
ת. אני לא אמרתי לא יודע..." (עמ' 1724). 

כדי להסיר כל ספק - אנו מעדיפים את גירסתו של פחמאוי בנושא זה, וקביעתנו הברורה היא, כי הדברים אכן נאמרו לו על-ידי הנאשם.

עם פחמאוי ישב הנאשם גם בלילה שלאחר מכן, ודו"ח ידיעה נוסף שמסר פחמאי למפעילו (פקד שאול עזרא), מספר על השיחה בליל ה12.3.85- בינו לבין הנאשם (ת377/).
בת377/ יש התוודות, שעומדת בפני עצמה, שאין לגביה טענות פסול ובכל מקרה צריך יהיה לדון רק במשקלה ולא בקבילותה. 

יז.	ת365/ ו-ת205/ - 12.3.84

בלי להיכנס לפרטים, נזכיר גם את ההודאה שמסר הנאשם באותו יום (ת365/), לנצ"מ אלכס איש שלום. 
הדינמיקה שהוזכרה לעיל חוזרת גם בה; בתחילתה מודה הנאשם בשמיעתה של שיחת התכנון, ואינו מודה במעורבותו ברצח. 

בהמשך היום, לאחר הפסקה, חלה תפנית. הנאשם מודה במה שהודה קודם לכן, אם כי הוא חוזר לכך שהרצח בוצע לאחר המשלוח לרח' אנטוורפן 33 (גירסה שהמשטרה שוב אינה רוצה בייקרה).
כל מה שניתן להאמר כבר נאמר בקשר למסקנות המתחייבות מהשתלשלות עניינים זו; חזרה לגירסה שכבר נזנחה, איננה מצביעה על נחקר מעונה ושבור, העושה כל מה שהחוקרים רוצים ממנו. 

אין בכך כל הגיון. אי אפשר ליחס לחוקרים רשלנות רבה כל כך, חוסר הבנה מינימלי, לצד, ובד בבד, עם התחכום והזדוניות שמיוחסים להם. 
רישום כי הנאשם חוזר בו מהגירסה, ולאחר מכן שב ומאמץ אותה, אינו מקדם בשום צורה שהיא את טובת החקירה, ואינו יכול לשקף אלא את השתלשלות הענינים כפי שהתרחשו. 

הנאשם גם יוצא באותו יום להצבעה ומצביע על הבית שבו בוצע הרצח (ת205/). 

ושוב - לגבי הבית אומר הנאשם כי הוא אכן הצביע עליו, לגבי המערה - החוקרים הוליכו אותו. 
אין בפי הנאשם הסבר של ממש לא לחלק הראשון בגירסה (עניין הבית), ולא לחלק השני (עניין המערה). 
למען הדיוק אין בפי הנאשם לא הסבר ולא גירסה. 
כך למשל, טוען הנאשם, שהוליך את החוקרים  לאותו בית, כי  "עברו אתי משם, אז אמרתי להם שם" ( עמ' 1556). 

בהמשך (בעמ' 1733), מאשר הנאשם שהכיר את המקום וכבר יום קודם להצבעה, אמר לחוקרים (מילולית) כי שם בוצע הרצח. 

אין צורך לומר שיש סתירה מהותית בין הצבעה אקראית על הבית משום שעברו לידו, ובין הולכה מתוכננת, שקדמה לה הודעה שבה סיפר על הבית.
ההסבר שבפי הנאשם הוא: שיקרתי. 
דרך אגב, הנאשם מאשר (בעמ' 1733), כי שיקר גם לסניגור בחקירה ראשית, כאשר אמר שהבית נבחר אקראית. 

באשר למערה: בחיפה לא טען הנאשם כי הובל למערה על-ידי החוקר שאול עזרא.  לעומת זאת, בפנינו טען הנאשם, כי החוקרים הובילו אותו למערה. 

נאמר עוד זאת: משמיעת עדותו של הנאשם יום אחר יום בפנינו, מקריאה חוזרת בפרוטוקול (והקטעים המצוטטים בהחלטה זו אינם מתקרבים אפילו להיות מידגם מייצג) מבינים את העדרו של "החן האצילי של ההגיון" בהודאות, ההצבעות והדו"חות.

לא חוקרים אלימים עומדים בבסיס העניין, אלא נאשם שמסתובב במעגלים, מוסיף פרטים וגורע פרטים, משנה גירסה, גם אצלנו בין חקירה ראשית לנגדית, ומשתמש בפועל "שיקרתי" יותר מאשר בכל פועל אחר בשפה העברית. 

אנו חוזרים ומדגישים, כי איננו מתייחסים אפילו לסתירות (המגיעות כדי חוסר גירסה), באשר לזהות החוקרים, תאריכים וכיו"ב. אלא רק לסתירות מהותיות, קונספטואליות שבשום פנים לא ניתן לקבלן.

יח.	פרשת ג'דען

(1)	העובדות

כפי שצוין כבר, פרשת ג'דען מהווה את "ספינת הדגל" של הסניגוריה: "אנו רואים בה את אחת מאבן הדרך המרכזיות של החקירה, אנו נכנסים ממש לנפשו של עלי בעת ההיא, אדם מוכה, מיואש, שאיבד לחלוטין את שיקול הדעת שלו, ממש על סף טירוף והוא עושה הכל כדי לשכנע את ג'דען לחזור בו מן הטענה כי עלי וסמיר חזרו עמו בסובארו" (עמ' 156 לסיכומי הסניגוריה בכתב). 

העובדות הרלוונטיות הן כדלקמן:
בתאריך 13.3.84 מפגישים החוקרים בין עלי ובין ג'דען גנאמה (להלן: ג'דען). ג'דען הוא בן משפחתו של פתחי, נאשם 3, מתגורר בסכנין, צעיר בגילו במעט מעלי, והוא עובד עם הנאשמים.
השיחה בין השניים, כשהם לבדם, מוקלטת, והתמליל עומד בבסיס הטיעונים בפנינו.
בשיחה מנסה עלי, בין השאר, לשכנע את ג'דען לומר, כי הוא, עלי, לא חזר עמו ב- 8.3.83 (יום הרצח) בסובארו השייכת לג'סאן (מעבידם של השניים) לסכנין. 

בפועל (כך עפ"י הנטען),  חזרו אותו יום עלי, סמיר, ג'דען ורסאן בסובארו לביתם בסכנין. טנדר הפג'ו  השייך לסמיר הושאר בחיפה. 
ביום שבו נאמרו הדברים, 13.3.84, טוענת הסניגוריה, עמדה עדיין  גירסת ההתוודות בכך שהרצח והובלת הגופה נעשו ברצף אחד, והובלת הגופה הייתה בטנדר של סמיר, שבה גם נחטף דני.
גירסתו של ג'דען ולפיה חזרו עמו עלי וסמיר בסובארו של רסאן, "הרסה" את ההתוודות, במתכונתה דאז. שכן, אם סמיר ועלי  חזרו עם רסאן בסובארו, ממילא לא יכלו להוביל את הגופה למערה ליד יעד, מקום בו נמצאה. משום כך, גויס עלי באלימות, לעזור למשטרה במלחמתה בו עצמו, על-ידי כך שישכנע את ג'דען, אשר טען כי עלי חזר עמו הביתה בסובארו - לחזור בו מדבריו. 

כיוון שהסניגורים מייחסים חשיבות רבה כל כך לנושא זה - נתייחס אליו להלן בהרחבה. גם בנושא זה נשאלות שלוש השאלות, שהן נשוא  משפט הזוטא:
1)	האם הייתה אלימות כפי שטוען עלי?
2)	האם האלימות שברה את רוחו?
3)	האם האמור בתמליל הוא תוצאה ישירה של שבירת רוח זו?

כדי לענות על שלוש השאלות הנ"ל, יש לבחון את פרשת ג'דען משלוש זוויות ראיה:
1)	זווית הראיה של עלי;
2)	זווית הראיה של ג'דען;
3)	זווית הראיה של המשטרה. 

בכל אחת מהזוויות, ולגבי כל אחת מהשאלות, המגמה צריכה להיות בחינת הנתונים האובייקטיביים המצויים בחומר הראיות, ובהתייחס לנתונים אלה - עד כמה גירסה זו או אחרת מתיישבת עימם. 

(2)	פרשת ג'דען - התמליל

נתחיל מהתמליל עצמו. 
התמליל, ת360/, מתחיל בכך שהחוקר אומר לעלי: "תדבר אתו כמה דקות, תגיד לו מה שאתה רוצה". החוקר (מוספי) יוצא מן החדר (הולך להכין לעלי סנדויץ, לדבריו) והשניים נשארים יחדיו. 

עלי יודע שהוא אמור לדבר עם ג'דען בנושא החזרה לסכנין. 
גד'ען - אינו יודע בעליל, שכן מלותיו הראשונות הן: "אל תדבר". 
כיוון שכך, גירסתו של ג'דען, לפיה ידע שהוא עומד להיפגש עם עלי, שיבקש ממנו לשנות את עדותו - אינה יכולה להיות נכונה, שכן מה טעם לומר לעיל שלא ידבר, כאשר ג'דען יודע מראש שלצורך השיחה הופגש עם עלי.  

עלי מספר לג'דען כי "האישה הודתה וסיפרה שאנחנו עשינו". 

ג'דען אינו מבין איזו אישה. מהקשר הדברים עולה, כי הכוונה כנראה לאישה שקבלה את המשלוח ברח' אנטוורפן 33. 

בהמשך אומר עלי את המילים הבאות: 
"הרגו אותי, הגוף שלי כבר... ישימו אותך בחשמל, אותי שמו בחשמל. אם תראה את הגוף שלי תתחיל לבכות". 
לאחר מכן עלי אומר לג'דען להגיד לחוקרים שהוא, עלי, לא חזר אותו יום בסובארו. 
עלי ממשיך ומדגיש את העינויים בחשמל: החוקרים אמרו שישימו את ג'דען בחשמל, "אם תנסה את החשמל אתה תלך לעזאזל". עניין החשמל חוזר גם אח"כ, לאורך כל התמליל, כמעט בכל עמוד.  עלי גם מספר לג'דען כי ניסה לברוח.
לגבי עצמו אומר עלי: "אני, זהו, חיי הלכו, כאשר אתה תשתחרר תעבוד רגיל, אתה עדיין צעיר, עדיף שלא תפסיד את חייך". 
עלי חוזר לעניין האישה מהמשלוח, וטוען כי האישה אמרה להם בפנים שהם רצחו, והוא אמר לה שהיא שקרנית. 

ג'דען שואל את עלי במפורש אם הם (הכוונה כנראה, לעלי וסמיר) הודו, עלי מתחמק מתשובה ברורה, ולא אומר לג'דען כי הוא  עצמו הודה (כך גם בהמשך, ראה עמ' 2,7). 
זאת, בניגוד לגירסתו של ג'דען בפנינו, לפיה סיפר לו הנאשם כי הודה בשל המכות.
עד לסוף התמליל לא מספר עלי לג'דען כי הוא הודה, אם כי הוא מספר לו שהוא "גמר", ושאם יוכל לתלות את עצמו יתלה את עצמו ויישאר "יושן מת". 
לקראת סוף השיחה, מבקש עלי פעמיים, מג'דען כי ימסור דרישת שלום להוריו (של עלי). 
ג'דען, לאורך כל השיחה, לא משתכנע לומר כי עלי לא נסע אתו. 

(3)	ההודאה ת318/

כנתון אובייקטיבי נוסף (במקביל לתוכן התמליל שאינו שנוי במחלוקת) יש לציין, כי באותו יום עצמו, 13.3.84, נגבית מעלי הודאה, היא ת318/.

מדובר בהודאה ארוכה מפורטת, שגבייתה מתחילה בבוקר וממשיכה אחר הצהרים (לפני המפגש עם ג'דען).
בהודאה ת318/ מספר עלי על החטיפה והרצח. 
עלי אומר בת318/, כי הרצח והובלת הגופה היו ברצף אחד, דהיינו ב- 8.12.83, וההובלה הייתה בטנדר של סמיר. 

כפי שהוסבר לעיל - גירסתו של ג'דען, שהיא גם גירסתו הקודמת של עלי, לפיה עלי וסמיר נסעו אותו יום עמו ועם ג'סאן ברכב של גסאן (כאשר הטנדר של סמיר נשאר בחיפה) עומדת בסתירה לאמור בהודאה. 

שתי נקודות יש לציין באשר לת318/: 
1.   בהודאה, לכל אורכה ,עלי אינו מייחס לעצמו כל פעילות. לאורך כל הפרשה, החל משיחות התכנון, עבור להתעללות המינית ורציחתו של דני, וכלה בהעברת הגופה למערה.
לכל אורך הדרך, הוא מאזין, או צופה פסיבי, שאינו עושה מאומה, כאשר הסכמתו מלכתחילה לאותה שותפות פסיבית נובעת מפחדו מהנאשם 1.
עלי מספר על אירוע שבו נאשם 1 איים על בנו של איש ביטחון בסופר בשם דמארי, שיהרוג אותו, אם יספר הבן לאביו כי נאשם 1 לקח אוכל בחינם. הבן פחד ולא סיפר לאביו, וכך גם עלי פחד מנאשם 1. 

2.  עלי נשאל במפורש:
" ש. מדוע אמרת לראשונה שנסעת בסובארו ביום חמישי לסכנין יחד עם סמיר ג'דען ורסאן האם זה אמת? 
ת. זה לא נכון, לא נסעתי אתם סמיר אמר לי להגיד בחקירה שנסענו אתו ועם גדען וראסאן באוטו סובארו".
בהמשך מסביר הנאשם, למה אמר לו סמיר לשקר.
סמוך לאחר התשובה הנ"ל, (שהיא בסוף ת318/) נערך כאמור המפגש בינו לבין ג'דען. 

(4)	האם הייתה אלימות, כמתואר בתמליל

בעדותו בפנינו, בחקירה הראשית, אמר עלי בנושא זה: "הם, המשטרה אמרו לי שאני אלך ואשכנע את גדען, הרגו אותי מכות" (1561), והוא מסביר, כי "הייתי מיואש ושבור הייתי מוכן להגיד כל דבר מסכים עם כל דבר מוכן לשקר על עצמי".

כיוון שהדברים צוטטו לעיל מהחקירה הראשית יכול להתקבל הרושם, כי כאן, בנושא זה לפחות, קלחו הדברים מפיו של הנאשם.
בפועל - המצב היה הפוך.
גם בנושא זה, הוליך הסניגור את הנאשם, צעד אחר צעד, עקב בצד אגודל, בשאלות שבהן מצויה לעתים קרובות גם התשובה, עד לקבלת גירסה כלשהי בנושא זה.

עיון בפרוטוקול (עמ' 1560 ואילך) מבהיר את האמור לעיל.

בחקירה נגדית, גולשת החקירה בחלקים לא מבוטלים שלה ל"מנטרות" הרגילות: "אז הייתי משקר, החוקרים רצו ככה, תשאלי אותם", וכן תשובות שאינן ממין השאלה.

קשה לומר שעדותו של הנאשם בנקודה זו, הייתה משכנעת יותר מאשר בחלקים אחרים. אולם, מידת השכנוע שבעדות הנאשם אינה המרכיב העיקרי בממצאים בפרשיה זו.
כפי שצוין  לעיל, האלימות העיקרית שעליה מדבר הנאשם היא עניין החשמל.

הנאשם אינו מפרט מרכיבי אלימות רבים, שאחד מהם הוא החשמל, אלא שב וחוזר לעניין החשמל. למעשה, החשמל הוא אמצעי האלימות היחיד, שאליו מתייחס הנאשם ספציפית. 
פרט לכך ישנה רק אמירה כללית, כי "הרגו" אותו במכות. אין שום תיאור "פלסטי"  ואין כל התייחסות למכשיר, כלי, חלק בגוף, זהות אנשים, פרט כלשהו שיהפוך את האמירה הכללית לתיאור אוטנטי, חי ונושם של אירועים שאותם עבר הנאשם.

ספרנו בתמליל לא פחות משמונה פעמים שבהם חוזר הנאשם לעניין החשמל, ובכל פעם יש התייחסות של ממש לנושא זה. דווקא תאור החשמל יש בו פרטים: "קושרים אותך בחבלים, והחשמל מתחיל לזרום בך, לחצנים כפתורים, אל תנסה יותר טוב לך" (ת/ 360 עמ' 7).

למרבית הפלא, גם בבית המשפט בחיפה(באופן חלקי) וגם בפנינו, אישר הנאשם כי לא היה חשמל, ולא הופעל עליו כל אמצעי אלימות הקשור בחשמל לכל היותר היו דיבורים על חשמל.

בחקירה ראשית נשאל הנאשם על-ידי הסניגור:
"ש. אתה חוזר עוד כמה פעמים על כך שהודית מחשמל. פה אתה אומר שלא הפעילו עליך חשמל. למה אתה אותר שהודית מחשמל?
ת. אז כנראה שהוספתי את זה. היו אומרים לי 'נשים אותך על חשמל, נשרוף...'
ש. למה הוספת את זה לג'דען?
ת. הייתי מיואש, הייתי גמור לגמרי." (עמ' 1564).
בחקירה נגדית, מאשר הנאשם שוב כי המשטרה לא השתמשה בחשמל.

כאמור, בבית המשפט בחיפה אישר הנאשם באופן חלקי כי לא היה שימוש בחשמל. הנאשם אמר בחיפה:
"הם לא הפעילו חשמל על גופי אבל, איימו עלי שייקחו אותי לשכם לענות אותי שם" (ת/ 438 עמ' 1795).
אבל בהמשך, באותו עמוד אומר הנאשם, גם:
"לך אני אומר כעת כי העינויים של החשמל היו בקומה השלישית במשרד הימ"ר, בשיחה המוקלטת שלי עם ג'דען אני סיפרתי לו על עינויי החשמל אבל לא אמרתי לו באיזה מקום זה היה".

קשה לדעת מהי הגירסה שהנאשם חפץ בייקרה, בחיפה. מכל מקום בפנינו, לא הייתה מחלוקת על כך שלא היה שימוש בחשמל.

סיכום ביניים בנקודה זו: עלי ללא ספק שיקר לג'דען בנושא אמצעי האלימות שהופעלו עליו.

(5)	מהי המסקנה המתבקשת משקר זה? 

בסיכומיו אמר הסניגור בעניין זה, בנונשלנטיות, כי: "נכון שעלי מגזים, אבל אין לכך חשיבות".

לא נראה לנו, כי ניתן להסתפק בתשובה זו.
עניין האלימות הנו לב לבה של כל פרשת ג'דען, זוהי הסיבה לכך שעלי אמר דברים שעומדים בניגוד לאינטרס הלכאורי שלו. זוהי הסיבה (על-פי הנטען) לייאושו הנורא ולשבירת רצונו. 
בגדר האלימות - החשמל כאמור, הוא המרכיב החשוב היחידי. טול את עניין החשמל - ולא נותר מהגירסה כמעט מאום. כל עניין האלימות הופך להיות קליפה ללא תוכן, שהרי גם ג'דען זוכר מתיאורי האלימות, במיוחד את  הושבתו של עלי על כסא חשמלי (עמ' 2001, עמ' 2023).

ואם כך - אם חשמל לא היה - איזו אלימות הופעלה?

לפיכך, האמירה כי עלי מגזים, אין בה ולו תחילת התמודדות בבעייתיות שבנושא זה.

מעבר לכך: אם טרח הנאשם להמציא אמצעי אלימות, שלא הופעל עליו, שמא משום שהבין שהאמת והאמצעים האמיתיים, שכן הופעלו עליו (אפילו לגירסתו), לא היו מרשימים את ג'דען?

בפי הנאשם לא הייתה תשובה לשאלה הבסיסית, מדוע לא הסתפק באמת (הנוראה, לדבריו), והמציא דברים שלא היו ולא נבראו. 
למעשה די בעניין זה כדי להוציא את כל הרוח ממפרשיה של ספינת הדגל.
לגופו של עניין - תהייה  זו, אינה משקפת את כל נושא ג'דען.

הנאשם אומר לג'דען, כי "אם תראה את הגוף שלי  תתחיל לבכות" (ת/ 360א עמ' 1).

הנאשם, כזכור באותו שלב, מוכן לעשות הכל כדי לשכנע את ג'דען לשקר (בניגוד לאינטרס שלו עצמו). הוא גם אינו מייפה עבור ג'דען את המציאות, אדרבא, הוא טורח להשחיר אותה, אפילו תוך שימוש בשקרים.

האמירה שצוטטה לעיל, מחייבת איפוא, כי הנאשם יצרף עשיה לאמירה, ואכן יראה לג'דען את הגוף שלו, כדי שג'דען "יתחיל לבכות", ויבין כי אם הוא רוצה להימנע מגורל דומה, מוטב לו כי יאמר מה שעלי מבקש ממנו.

ושוב למרבית הפלא: הנאשם אינו מראה לג'דען את גופו. הנאשם נשאל:
"ש. למה לא הראית את הגוף שלך לג'דען?
ת. לא הראיתי, שיבוא ג'דען ויספר לך.
ש. אבל למה לא הראית לו?
ת. עניתי. שיבוא ג'דען ויספר" (עמ' 1738).

למותר לציין כי ג'דען לא הסביר, ולא יכול היה להסביר מאומה בנושא זה.
ואינך יכול שלא לתמוה: שמא לא הראה עלי את גופו משום שלא היה מה להראות?
לכך יש להוסיף את העובדה כי יום לאחר מכן, נבדק עלי ע"י ד"ר יורם מיזריצקי (ת/ 350) ולא נמצאו עליו ממצאים המעידים על אלימות.

ועוד באשר לתוכנו של התמליל (ככל שהדבר נוגע לאמצעים הפסולים):
עלי מבקש מג'דען כי ימסור דרישת שלום להוריו (ת/ 360 עמ' 7, 8) אך אינו מתעניין בשלומם, ואינו שואל מילה ביחס אליהם.

והרי לך תמיהה נוספת:
בהתאם לטענות הפסול, שהוגשו על-ידי ההגנה, כבר ב- 7.3.89  - שבוע לפני השיחה עם ג'דען: "נאמר לו כי אחד מאחיו נפטר וכי אביו ואמו בבית חולים, ומשפחתו זנחה אותו ולא תדאג לעו"ד עבורו" (עמ' 21 לטענות הפסול, טענה 6).
ניתן היה לצפות שהדבר הראשון אותו יעשה הנאשם כאשר באה לידיו שעת הכושר, והוא נפגש עם ג'דען ביחידות ואינו יודע כי הוא מוקלט, כי ישאל את ג'דען לשלומם של הוריו (המצויים בבית חולים), כי יברר ממה נפטר אחיו, אם בכלל, וכיו"ב.

הנאשם אינו עושה מאומה מכל הדברים הללו. 
ושמא מדובר בשכחה בלבד, הרי באה דרישת השלום להורים, ומבהירה כי הנאשם לא סבור שהם בבית חולים. 
יתרה מזו - ג'דען מציע לנאשם: "עכשיו יבואו אליך, עכשיו". על כך משיב עלי "רק יודיעו איפה אני נמצא, אבל אסור להם לבקר אותי" (עמ' 7).

האם באמת ניתן לקבל כי הנאשם סבר שהוריו בבית חולים? הרי מתבקש היה כי יאמר לג'דען משהו בנוסח: על מה אתה מדבר שיבואו לבקר, הרי הם בבית חולים! או אולי אפילו: הם בגדו בי, כל משפחתי זנחה אותי וכיו"ב.
יש לזכור כי ג'דען הוא נפש ידידותית, מכפרו של הנאשם, קרוב לגילו של הנאשם (מעט צעיר ממנו) ועובד עמו.
מדוע לא מבטא בפניו הנאשם את דאגתו, או זעמו על הוריו ומשפחתו?

המסקנה המתחייבת היא, כי עלי לא סבר באותו זמן כי משהו מכל הדברים שהובאו לעיל כטענת פסול - נכונים.
ואם כך: ככל שמדובר באמצעים פסולים ששברו את רוחו של הנאשם: 				 	    האלימות הבוטה ירדה מן הפרק (חשמל); 
    האלימות האחרת - אין שום גירסה; 
    ההתבטאות המילולית הפסולה - גם היא כנראה לא היתה ולא נבראה.

מה נותר איפה?

ודוק: מצב נפשי קשה של הנאשם, אפילו שבירה של הנאשם אין די בה. כדי שההודאה תפסל צריכה להיות שבירת רצון חופשי שמקורה באמצעי פסול.

הדעת נותנת, כי הנאשם היה במצב רוח קשה, ואולי גם, מיואש - אלא שכל אלה אינם עילה לפסילת ההודיה.

(6)	מהימנותו של ג'דען:

ג'דען העיד בפנינו, כי "כשפגשתי את עלי הוא היה שבור לגמרי מיואש היה ככה רדום, כאילו ששתה משהו".

אמרנו כבר לעיל, כי גם קביעה חד משמעית כי ג'דען אומר את האמת, באשר למצבו של עלי, אינה בהכרח זהה לקביעה, כי ת/ 360 משקף ייאוש הנובע מאמצעי פסול.
מעבר לכך, בדיקת הדברים, מצביעה על כך שג'דען לא אמר את האמת בנושאים שונים.

נתחיל מנושא שכבר הוזכר, דהיינו: ידיעתו של ג'דען על המטרה בשלה הופגש עם עלי. 

מקריאת התמליל מתחילתו ועד סופו עולה בבירור כי ג'דען לא ידע מראש שיש לו תפקיד במפגש הזה, וכי הוא הובא כי עלי רצה שישנה עדותו. מה שהתברר - התברר לו במהלך השיחה.

ג'דען גם לא אומר את האמת ביחס לסיבת חקירתו.
בפנינו טען ג'דען כללית, כי כל העניין שהיה למשטרה בו, היה בשל האליבי שסיפק לעלי ולסמיר.
לא יכולה להיות מחלוקת על כך שג'דען נחקר כחשוד ברצח (ראה דו"ח המעצר ת449/).
לפיכך טענתו - כי בו עצמו המשטרה לא התעניינה - בהכרח אינה אמת.

ג'דען סיפר, כי הוכה על-ידי אותם חוקרים שהיכו את הנאשמים, כולם או חלקם.
ג'דען גם נבדק על-ידי רופא ב- 3.4.84 והתעודה היא נ/ 85.
באלימות שהופעלה כלפי ג'דען, בתעודה המאשרת אותה, רואה הסניגור הוכחה נוספת לאלימות.
אם היכו החוקרים את ג'דען, יש בכך אישור נוסף לטענות הנאשמים על כך שגם הם הוכו.

ספק אם גירסתו של ג'דען בדבר האלימות שהופעלה כלפיו יכולה להוות משענת של ממש לנאשמים.

העובדה היא, כי ג'דען לא שינה את גירסתו למרות שהוכה, עונה וכו', נשאר איתן בגירסתו כי עלי נסע עמו ב- 8.12.83.

ועל כורחך אתה תמה: ג'דען, הצעיר מבין הנחקרים (ככל שידיעתנו מגעת) לא נשבר, חרף המכות הקשות שנטען כי הוכה ואינו מספק למשטרה את הסחורה שהיא רוצה (למרות שלו עצמו הדבר אינו גורם נזק).

האם באמת יעלה על הדעת שהחוקרים האלימים, שאיבדו צלם אנוש בחקירה זו, לא היו מסוגלים ל"שבור" את ג'דען בן ה- 16?
נאמר בפה מלא כי איננו מאמינים לכך.
ראינו את ג'דען. לא נראה לנו כי היה עומד במכות, ולא מוסר עובדות שאינן מזיקות לו, רק כדי להגן על הנאשמים.
לתהייה זו השיב עו"ד פלדמן באמירה, כי יתכן שהחוקרים אכן לא רצו לפגוע בג'דען בשל גילו הצעיר ולכן לא היכו בו קשות.

אלא שג'דען עצמו טוען למכות קשות ביותר.
ואם כך: חזרה הקושיה למקומה: לחמשת הנאשמים יכלה המשטרה, ולג'דען לא? 

לכאורה יש בידי ג'דען את הראיה האופטימלית להוכחת אלימות.
המסמך נ/ 85 הוא תעודת רופא מיום 3.4.84, ובה פירוט ממצאים מסוימים שנמצאו אצל ג'דען, והרי לך ממצא אובייקטיבי התומך בטענת האלימות.

לרוע המזל - בדיקה, שטחית אפילו, של נ85/, מצביעה על כך, כי הוא אינו יכול "להכיל מים", ואינו מוכיח מאומה.

ב- 2.4.85 הוזמן ג'דען, לדבריו, כדי לשנות את גירסתו באשר לנסיעתו של סמיר ביום 8.12.83. דהיינו: לאחר שהתגברה המשטרה על "מכשול" עלי, עדיין נותר סמיר, ועל כן הוזמן ג'דען ב- 3.4 (לאחר ששוחרר קודם לכן). הרביצו לו כדי שישנה גירסתו באשר לנסיעתו של סמיר אתם, בתאריך הרצח. ואכן החוקרים הצליחו, שכן בת450/, בהודעה שנגבתה ממנו ב- 3.4, אומר ג'דען שסמיר השאיר אותו (את ג'דען) בסופרסל, דהיינו הם נפרדו ולא נסעו יחד.

לכאורה - "מה שהיה להוכיח".
בפועל - גירסה חסרת אמינות וחסרת היגיון. 
ב- 3.4.84 המשטרה לכל הדעות מאמינה, כי היה פיצול בשלבי הרצח והעברת הגופה. בשלב הראשון בוצע הרצח היכן שבוצע, אחר-כך, ולא ברצף ישיר, הועבר למורדות הכרמל ורק למחרת למערה.
"מלכת" הטענות שבפי הסניגוריה, הינה הטענה בדבר השראה או תבניתיות, שמשמעותה, כי גרסאות הנאשמים בתאריכים שונים שונו כך, שיתאימו לתיזה האחרונה, שהמשטרה דבקה בה.

ואם כך: מה הטעם להכות את ג'דען כדי להחזיר לתפארתה גירסה שכבר נזנחה?

ועל כל אלה: ת/ 84 הוא טופס בדיקה משטרתי. חרף כל התפתלויותיו של ד"ר מוסא אבו סאלח החתום עליו (עמ' 2033 ואילך) ברור, כי ג'דען הגיע אליו עם הטופס בידו.

האם באמת ניתן לקבל כי ג'דען הוזמן ב- 3.4.84 להיחקר, הוכה כדי לתמוך בגירסה זנוחה, שוחרר וקיבל מיד טופס משטרתי, כדי לעזור לו להנציח ממצאים המזיקים למשטרה?

באשר לעדותו של ד"ר אבו סאלח:
בפנינו העיד ד"ר אבו סאלח, כי ג'דען סיפר לו "שהיה בתחנת המשטרה עצור, והשוטרים הרביצו לו".

ושוב למרבית הפלא: אין בנ/ 85 כל רמז למכות של השוטרים. ויש להדגיש, ד"ר אבו סאלח הוא רופא קופ"ח, שהעיד על עצמו כי לקח "אנמנזה" מהחולים.
אנמנזה במקרה זה: תלונתו של ג'דען כי הוכה במשטרה. 
אם נאמר שד"ר אבו סאלח הסתבך בתשובותיו באשר לסיבה שבשלה לא רשם את תלונתו של ג'דען - אמרנו מעט.
הדבר הטוב ביותר שנוכל לומר על תשובתו של ד"ר אבו סאלח, לפיה "היה אצלנו סיכום ג'נטלמני בין הרופאים לבין עצמנו לא להיכנס לדברים אחרים חוץ מהמקצוע" (עמ' 2094), הוא שכנראה לא היה בפי ד"ר אבו סאלח הסבר טוב יותר.
אין טעם לצטט את כל דבריו של ד"ר אבו סאלח. נאמר רק כי תשובותיו, בהמשך, לא היו משכנעות יותר (ראה עמ' 2095).

נציין עוד, כי לא האמנו לד"ר אבו סאלח, כי הוא מסוגל לזכור מתוך מאות מקרים שעברו בפניו (בפרק הזמן שעד לעדותו בחיפה) מה בדיוק סיפר לו ג'דען בלי שהדברים נרשמו. קשה עוד יותר להאמין כי הוא זוכר היום, לאחר 16 שנה את הדברים, כאשר לדבריו, בדק מאז 300-400 אלף (!) חולים (2096). 

ההגנה - ששפכה קיתונות של רותחין על העדר רישום, וייחסה אמירת שקר לרופאים שהעידו כי אם לא רשמו תלונות, לא היו כאלו - עוברת משום מה בשתיקה על כך שד"ר סאלח, אשר נוהג לדבריו, לרשום את תלונות החולים, לא רשם תלונה שעליה הוא מעיד היום.

בתעודה עצמה (נ85/) מצוין, כי ד"ר אבו סאלח מצא אודם וסימני חבלה באוזן השמאלית, עם סימני חבלה בזוית העין השמאלית וכן, כי ג'דען מתלונן על כאבי ראש, סחרחורת ועייפות.

כיוון שהרופא לא ציין בזמנו ממה  נגרמו הסימנים הללו - איננו מוכנים לקבוע, כי ג'דען אמר לו שהם נגרמו מחבלה ספציפית של השוטרים.

ודאי איננו מוכנים לקבל את דבריו, על חבלות בחלקי גוף אחרים שעליהם העיד ג'דען.
אמירה חוזרת ונשנית, כי אולי הפעיל שיקול דעת לא נכון בכך שלא רשם, וכי היה רושם לו היה יודע שהעניין יגיע לבית משפט, אינה יכולה להוות תחליף לממצאים.

ד"ר אבו סאלח העיד, כי ידע שמדובר בפרשת הרצח של דני כץ ולא סכסוך "סכניני" פנימי. הוא ידע גם שמדובר בתעודה שנועדה להגשה לבית משפט (משום שכך כתוב עליה).

אם לא רשם שג'דען התלונן על מכות בכל גופו - שמא משום שלא היו תלונות כאלה. ואם לא כתב ממה בדיוק נגרמה החבלה באוזן, שמא משום שלא היתה בפניו גירסה, ואף לא ממצא.

הדברים מצטרפים לנסיבות פנייתו של ג'דען אליו, כפי שהוסברו לעיל, ולכך שלא היה היגיון להכותו כדי לשנות גירסה שהמשטרה שוב אינה חפצה בייקרה.

(7)	בדיקת נושא ג'דען מזווית הראיה של פעולות המשטרה

כאמור, לפי הנטען, המשטרה מפגישה את עלי, כדי שישפיע על ג'דען, שזה האחרון ישנה את גירסתו.
המפגש מוקלט, והרי לך התמיהה הראשונה.

המשטרה לא הרבתה בהקלטות בתיק זה, כך לפחות טוענת הסניגוריה. 

מה ראתה המשטרה להקליט דווקא מפגש זה?
והרי למן הרגע שהשניים נותרים לבדם ומוקלטים - אין למשטרה כל שליטה על מה שיאמר.
בדיעבד - אכן ייצרה המשטרה במו ידיה את הראיה שההגנה רואה כחזקה ביותר.
מדוע ירצה חוקר, ולו גם חוקר שאינו מבריק, להנציח פעולה "לא כשרה" בעליל כמו שליחת עלי להשפיע על ג'דען?
מדוע, דווקא במקרה זה לא ניתן להסתפק ברישום דו"ח כלשהו (אם בכלל)?
לא הייתה בפי הסניגוריה תשובה של ממש לתהיה זו והתהיה נותרה בעינה.

ואולי, היינו צריכים להתחיל במסלול ההפוך, דהיינו בגירסת החוקרים בנושא זה.

גירסת החוקרים, כפי שהובאה במיוחד מפי ראש הצח"מ גולדגרט, היא פשוטה.
היו בפניהם גרסאות סותרות של עלי וג'דען בנושא זה, הם רצו לברר את האמת, שעל כן הפגישו בין השניים, והתוצאה היא ת/ 360.
 
לא ראינו  בכל חומר החקירה ממצא העומד בניגוד לטענה זו.

על פני הדברים - עימות בין נחקרים כאשר קיימות גירסאות סותרות, הוא הליך חקירתי שגרתי, יום יומי, ומתבקש.

לדברי גולדגרט, אחרי ששמעו את השניים, אכן השתכנעו שג'דען אומר את האמת (עמ' 914).

עו"ד פלדמן, אשר חקר את גולדגרט, הטיח בו, כי כאשר התברר שגירסתו של ג'דען יוצרת קושי, נולדה גירסתו של פתחי ת/ 197 מיום 15.3, אשר בה "פוצל" הרצח לשני חלקים, דהיינו: הגופה לא הועברה ביום 8.12.83 אלא למחרת, באופן שעלי וסמיר יכלו לנסוע עם ראסן הביתה באותו יום, ועדיין להיות שותפים ברצח.
גולדגרט לא קבל את התיזה, טען כי מדובר בתיאוריות, וכי לא היה טעם לפתור "פלונטר" של עלי, באמצעות פתחי, ולא באמצעות יוצר "הפלונטר" וכו'.

בדיעבד, אף אנו סבורים כי מדובר בתיזה, הא ותו לא. 

(8)	פרשת ג'דען מזווית הראיה של הנאשם

הפרק האחרון בנושא זה שייך לבחינת הסוגיה מזווית הראיה של הנאשם, ולהיגיון הבסיסי שלכאורה זועק, ואשר עליו מתבססת הסניגוריה, כי לא יעלה על הדעת שהנאשם יפעל בניגוד לאינטרס של עצמו. 
וכי למה יעזור הנאשם למשטרה לשכנע את ג'דען כי הוא לא נסע עמו, כאשר מבחינתו עדיף שהמשטרה תאמין לו, כי כן נסע עם ראסן, ג'דען וסמיר ביום הרצח לסכנין וזו גם האמת.

חרף כל מה שאמרנו לעיל, בדבר הממצאים העובדתיים שאינם עולים בקנה אחד עם גירסת הנאשם, הקדשנו לשאלה זו, לא מעט מחשבה.

נראה לנו, כי גם בדיקה זו - לא תועיל לנאשם.

ההיגיון מצביע על כך, שלנאשם יכול להיות אינטרס לא מבוטל  כי ג'דען יתמוך בו, וזאת בין אם מה שאמר בת318/ (ההודאה מאותו יום) הוא שקר, ובין אם הוא אמת.

דווקא אם הגירסה המופיעה בת318/ היא גירסה שהושתלה בפיו, והדברים לא נאמרו על ידו, כי אז לא צריך להיות לנאשם כל אינטרס לעזור למשטרה.
לעומת זאת, אם אמר הנאשם את האמור בת318/ מרצונו, ואפילו שיקר מסיבות השמורות עמו - כי אז האינטרס שלו הוא כי המשטרה תאמין לו. זו גירסתו ובה הוא חפץ שהמשטרה תאמין.
אין כל תועלת מבחינת הנאשם כי ג'דען יאמר ההפך, כאשר הוא כבר הודה במה שהודה, וג'דען לא יועיל לו בכך. 

בפועל, אין גם כל קושי להבין מה האינטרס של הנאשם בתאריך 13.3.84, לרצות כי המשטרה תאמין לו.

ת318/, ההודאה שנגבתה מהנאשם סמוך לפני המפגש עם ג'דען, היא אכן הודאה מזווית הראיה של המשפטן, אולם ספק בעיני אם כך ראה אותה הנאשם.
כפי שצוין, זוהי הודאה שכולה מייחסת לנאשם תפקיד פסיבי בלבד, מאזין לשיחות התכנון ולשיחות מאוחרות, וצופה בכל מעשי חבריו בלי ליטול בהם חלק פעיל.
ניתן לחשוב, כי לנאשם נוח שהמשטרה תאמין בגירסה זו, ואם לשם כך צריך לשכנע את ג'דען לשקר (בהנחה שאכן שכנע אותו לשקר, ובלי לקבוע מאומה בנושא זה בשלב הנוכחי), כי אז זה האינטרס של הנאשם ולא של המשטרה, וזהו קורבן קטן יחסית.

היבט אחר בנושא זה:
אם אכן "משטה" הנאשם במשטרה (כפי שטוען גולדגרט), ומוסר גרסאות שונות, כדי לשטות בחוקרים, לבלבל אותם,  לסבך את החקירה וכיו"ב, גם אז נוח לו להוסיף את ג'דען לקלחת. 
במיוחד כך, אם הנאשם יידע כי אכן היה פיצול, והגופה לא הועברה מיד.

ראינו כבר לעיל כי הנאשם מוסר פרטי שקר גם כאשר הוא מתוודה, בלי שלכאורה יש לכך טעם (ראה פרשת בשן ודקירות הסכין בדני).

עלי הוא הנאשם שמסר את מספר הגרסאות הרב ביותר והוא גם מודע לכך.
לפחמאוי, המדובב שעמו דיבר במעצר, אמר הנאשם, כי מסר הרבה גירסאות, הגם שטען כי עשה זאת בגלל המכות.
הדגש כרגע הוא על כך שהגירסאות (שעפ"י טענתו אינן שלו), אינן הופכות במוחו לבליל אחד גדול, והוא ער לכך שהוא מוסר גירסאות רבות.
אם לא המכות הן הסיבה, שמא פועל הנאשם ממניעים שלו, וכך גם בפרשת ג'דען.

ומזווית ראיה שונה, והכל בתחום הממצאים האובייקטיביים וההיגיון, בהנחה שלא הרצון לגרום למשטרה להאמין לו מניע את עלי לומר לג'דען מה שאמר.

אפשר גם להניח, כי עלי בכנות דואג לג'דען ורוצה בטובתו, ומאמין כי טובתו של ג'דען - שישקר למשטרה (ושוב, בהנחה שמדובר בשקר).
עלי מאמין באותו שלב, כי הוא עצמו מסובך, והוא אכן מיואש, משום שהודה. ג'דען לא הודה, הוא צעיר ממנו, ואם ג'דען ישמע לו, הוא עשוי להשתחרר. 

זו אינה השערה בעלמא, משום שבתמליל מייעץ עלי לג'דען מה לעשות כדי להשתחרר (תעשה עצמך משוגע), וזו איפוא, עצה אחת נוספת.

גם בשלבים קודמים בחקירה נקט עלי בדרך דומה. כך למשל, מספר עלי, שלא סיפר על כך שאחיו חוסני היה עמו חלק מהיום, כדי לא לסבך אותו.

מדוע אותה דרך של נקיטת עמדה מגוננת לא תתכן במערכת יחסיו עם ג'דען?
ג'דען אמנם טען, כי עלי לא היה צריך לדאוג לו שכן לא היה חשוד ברצח, אולם כפי שהבהרנו לעיל, הטענה בעליל אינה נכונה.

ועוד: מסתבר, כי בנושא הנסיעה הביתה ביום הרצח היה דין ודברים בין הנאשמים בתקופת הביניים שבין המעצר הראשון לשני.

היה ניסיון של פתחי "לתפוס טרמפ" על העגלה (ליתר דיוק על הסובארו של רסאן)  הנוסעת לסכנין.
בדיעבד, אין מחלוקת על ניסיון זה, ועל הוויכוח שהתנהל בין הנאשמים בנושא זה.

קשה להניח שפתחי לא זכר אם נסע או לא נסע הביתה באותו יום עם סמיר, עלי, ג'דען ורסאן, והויכוח בנושא זה מצביע על כך שהיו לנאשמים שיקולים משלהם לנסות לעוות את המציאות בנושא זה.
שינוי גירסת ג'דען, יכול להיות ניסיון נוסף לעוות את המציאות בנושא הנסיעה.                 

סוף דבר בנושא ג'דען:
מכל זווית שהעניין ייבחן, פרשת ג'דען אינה מעידה על שבירת הרצון החופשי שמקורה באמצעים פסולים.
עלי שמר בשיחתו עם ג'דען על שליטה עצמית, שאינה עולה בקנה אחד עם שבירה טוטלית של הרצון החופשי, כפי שמתואר על ידו ועל ידי סניגוריו. השליטה התבטאה, בין השאר, בהמצאות על אמצעי האלימות, בהתחמקות מלומר לג'דען כי הודה ברצח, מתן עצות לג'דען וכו'.

מכל הסיבות גם יחד, ספינת הדגל - לא בהכרח הוליכה את עלי לחוף מבטחים.

יט.	ימי  החקירה 14.3.84 עד 18.3.84

בין תאריך 14.3.84 לבין תאריך 18.3.84 מתנהלת החקירה נגד עלי על "אש נמוכה". במסמך טענה הסניגוריה, כי: "משהודה הנאשם לאחר שנשבר כוח רצונו...הניחו לו החוקרים לנפשו למשך מספר ימים עד שהתברר להם כי הגירסה שנמסרה על ידו אינה יכולה להתיישב עם המציאות" (סעיף 15).

אותם מספר ימי מנוחה שהעניקו החוקרים לנאשם מעוררים תמיהה:
כבר ב- 13.3.84 מבינים החוקרים (בעקבות המפגש עם ג'דען), כי הנאשם חזר הביתה אותו יום עם ג'סאן, שעל כן לא יכול היה להוביל את הגופה בטנדר של נאשם 2, מייד לאחר הרצח.

על-פי גירסת ההגנה: בשלב זה נולדה גירסת הפיצול הראשונה בין הרצח ובין העברת הגופה, גירסה ששונתה אף היא בשלב מאוחר יותר, בשל התפתחות נוספת בחקירה (הגילוי כי בבית דורי, מקום ביצוע הרצח, עבדו בבוקר שלמחרת הרצח מספר פועלים, על כן לא סביר כי הגופה הושארה בבית דורי לאחר הרצח, עד למחרת).

מדוע הניחו החוקרים לעלי השבור והרצוץ, להתאושש ולא המשיכו במלאכה ו"שתלו" בפיו גירסה ש"תסדר" את העניינים ותפתור את הבעיה, מיד כשהתברר להם הקושי שנוצר?

כפי שנאמר כבר, בפועל, "גירסת הפיצול" הושמעה לראשונה על-ידי נאשם 3, פתחי ב- 15.3.84. פתחי גם סיפר את הדברים למאיר אלון, אשר רשם אותם על מעטפה שהייתה בידו (ת/ 57).

הבאנו לעיל את דבריו של גולדגרט, האמין, שאין היגיון בפתירת הקושי שהציב עלי באמצעות נאשם אחר.

נוסיף לכך, כי הרעיון שאכן העבירו החוקרים את הנטל לפתרון הבעיה על כתפי נאשם אחר, ככל הנראה במטרה ל"יישר" את גירסאות שאר הנאשמים על-פיו, הוא רעיון כמעט שטני.
זוהי תיזה שבשום פנים ואופן אינה עולה בקנה אחד עם התיזה שהוצגה לנו בסיכומים,  ולפיה האמינו החוקרים כי הנאשמים אכן ביצעו את הפשע.

כדי שהרעיון יצא לפועל, צריכים היו החוקרים, או לפחות ראשי הצח"מ, להתכנס ולדון ב"בעיה" שנוצרה, להמציא "תסריט" לפתרונה, להחליט החלטה ממוקדת, לבחור אחד מן הנאשמים, לגביו יופעל התסריט, להפעיל עליו אלימות כדי להביאו לכך ול"יישר" אח"כ את הקו, באלימות, על שאר הנאשמים.

איננו מקבלים,  כי אכן הדברים התבצעו בדרך זו.

נעיר עוד כי באשר להתפתחות השניה (הגילוי כי בבית דורי עבדו פועלים), הגיבו החוקרים עפ"י התיזה של עו"ד פלדמן (עמ' 2863 לפרוטוקול) תוך כ- 20 דקות. 
תוך פרק זמן מינימלי זה הצליחו החוקרים להבין את הבעיה, למצוא לה את הפתרון, לשתול גירסה מתאימה בפיו של נאשם 5, והמשיכו אחר כך ביישור הקו, עם שאר הנאשמים.

מדוע המתינו לפתרון הבעיה עד ל- 15.3.84 באמצעות פתחי ועד ה- 18.3.84 באמצעות עלי? 
מכל מקום: ב- 18.3.84 נגבית מהנאשם הודעה נוספת (ת/ 356) כשהטענה היא, כאמור, כי זו ההודאה שבה "יישר הנאשם קו". זו הודאה שבה יודעים כבר החוקרים מפיו של פתחי על  ה"פיצול", בשלבי הרצח והעברת הגופה למערה.

זו הודאה שנגבית כבר לאחר השיחזור עם פתחי. פתחי מוביל את החוקרים בשיחזור שנערך ב- 17.3.84 (ת259/), לבית ברח' ליבריה, המכונה בית דורי (על-שם הקבלן), שבו לגירסת התביעה, כפי שהדבר משתקף בכתב האישום, בוצע הרצח.

(לשיחזור של פתחי, לטעות בנושא המקום שבו שמר נאשם 5 נתייחס בהמשך, תוך דיון בנאשם 3).

החוקרים אומרים לנאשם, לדבריו, כי הנאשמים האחרים הצביעו על הבית ברח' ליבריה. 
למרות זאת נרשם מפי הנאשם (בגוף שלישי), כי: "הם נסעו כולם לאתר הבנייה שעאטף עובד שם  כשומר. האתר נמצא במקום שעלי הראה לשוטרים ביום שישי יש שם מחסן שעאטף עבד שם כשומר" (ת/ 356 עמ' 1).

כיוון שזו הפעם הראשונה שבה צץ הנושא של מקום הרצח, אחרי שפתחי מוליך את החוקרים לבית דורי, ברור שבאותו יום שישי קודם, שעלי נחקר והצביע בו, לא הראה להם על בית דורי, אלא על מקום אחר.

כיוון שכך - לא ברורה לנו טענה מס' 16 במסמך ולפיה: "ביום 18.3.84...מסר לנצ"מ איש שלום ולפקד מוצפי גירסה המותאמת מעשה פלא בפרטים עיקריים להודאת הנאשם 3 שנמסרה ימים מספר קודם לכן".

אכן, עלי אומר בת356/, כי שיקר "כשהראה בית לא נכון", אולם ביחס לבית דורי, הוא עדיין צמוד לגירסה אחרת כלשהי ביחס למקום הרצח, הוא המקום שאותו הראה ביום שישי.

ההסבר שהיה בפי הנאשם לכך בחקירתו הוא "...הם שקרנים אני לא זוכר אם אמרתי את זה, הם כתבו את זה" (עמ' 1747).

מקום הרצח הוא ללא ספק פרט עיקרי, ובפרט זה אין תיאום בין גירסת עלי לפתחי.

מה שמצוי בת/ 356 הוא עניין "הפיצול", דהיינו, כי הגופה לא הובלה למערה מיד לאחר הרצח, אלא למחרת.

לטענת הסניגור, אין להתאמה זו הסבר אחר פרט למידע המתקבל על-ידי החוקרים.

אנו מסכימים עם הסניגור, כי להתפתחויות בחקירה, שזרמו מפי נאשם 3 בשלב זה - יש קשר לגירסת עלי בת/ 356.
אין כל רבותא בכך.
אדרבא, זוהי הפעולה המתבקשת על-ידי חוקר (הצגת ההתפתחויות), כאשר יש הבדלי גרסאות בין נאשמים.

בפועל, בת356, גם נכתב במפורש כי הנאשם נחקר בהתייחס לגרסאות של נאשמים אחרים: "...אמרתי לעלי שאנו בשלב שיש חשודים אחרים שמדברים, ולכן רצוי שיתן את גירסתו על העניין" (ההדגשה אינה במקור).

אנו מסכימים, כי  מן הראוי היה שייכתב במדויק מה נאמר לנאשם, האם הוצגה בפניו הגירסה של פתחי וכו'.
אולם, בעיקרו של דבר, עלי אכן נחקר בהתייחס לגירסה חדשה שהגיעה לידיעת החוקרים, ודינמיקה שבה נחקר מספק פרטים נוספים או שונים לאחר שברור לו שהמשטרה כבר יודעת אותם, או לפחות את חלקם, היא דינמיקה מקובלת, כמעט היינו אומרים קלאסית, של חקירה.

כ.	תאריך 19.3.84 והשרטוטים

יום אחד לאחר מכן, ב- 19.3 נגבית מהנאשם הודאה ת357/, שבה אמר, כי הרצח בוצע בבית חדש בקרבת הסופר בדניה, כאשר הכוונה היא כנראה, לבית דורי. הנאשם אינו נלקח להצבעה, אולם משרטט שרטוטים של מקום החטיפה והרצח (ת358/).

הערה קצרה ביחס לשרטוטים ת358/.
ת358/ אינם השרטוטים היחידים, שלטענת המדינה, שרטט הנאשם ולאורך כל הדרך לא נתן הנאשם הסבר של ממש לקיומם.

אולם באשר לת358/ התעלה הנאשם על עצמו:
במסמך נטען, כי מוצפי הדריך את הנאשם איך והיכן לערוך את השיחזור, וניתן להבין כי ת358/ הוא תמצית ההדרכה, או אולי אמצעי ההדרכה של מוצפי, שהוצגו לו בזמנו.

לעומת זאת, בפנינו, ידע הנאשם לומר כי:
"ש. ראית פעם את הציורים האלה?
ת. רק בבית משפט.
ש. לא ראית את זה לפני בית משפט?
ת. יכול להיות שהראו לי את זה במשרד של פלדמן אבל לא ציירתי" (עמ' 1744).

הנה כי כן: את הציורים הופתע הנאשם לגלות בבית המשפט, או במשרדו של עורך הדין, ואלה אינם הציורים שבעזרתם המחיש לו מוצפי היכן לשחזר.

למרבית הפלא, בחיפה אמר הנאשם כי מוצפי צייר לו את הציור כדי שיידע איפה להצביע. כאשר מופנה הנאשם לסתירה זו הוא אומר:
"יכול להיות שכן, ציירו על ידי אבל אני לא יכול לזכור בדיוק" (עמ' 1745).

זו שוב מסוג הסתירות שלא ניתן לקבל:
ההבדל בין טענה של פברוק ראיות (שזהו למעשה, מה שטען הנאשם מלכתחילה), לבין טענה שאכן שרטט את השרטוטים בזמנו - הוא הבדל מהותי. הסבריו המפותלים של הנאשם, כשנדרש לתת הסבר מופיעים בעמ' 1745 לפרוטוקול ומוטב שנמנע מלהביאם.

חד משמעית - ההסברים אינם יכולים "להכיל מים".
וכיוון שכך - אין כל סיבה שלא לקבל את גירסתם העיקרית של השוטרים ולפיהם הנאשם שרטט את השרטוטים, לא מוצפי ולא כל חוקר אחר.

כא.	השיחזור

חשיבות אנו רואים בעצם העובדה שלא נעשה עם הנאשם כל סיור מכין לפני היציאה לשיחזור המוסרט.
אליבא דנאשם: ב- 19.3.84 נגבתה ממנו בלחץ ההודאה ת356/.
גם השרטוטים ת358/ (ואפילו לפי הגירסה המאוחרת שבה הסכים הנאשם כי ייתכן שמוצפי שרטט אותם לידיו)  הם מ- 19.3.84.
ב- 20.3 לא הייתה כל חזרה על השיחזור (הוארך מעצרו של הנאשם בבית המשפט והנאשם חזר על הודאתו בבית המשפט).
וב- 21.3.84 יוצאים עמו לשיחזור המוסרט.

ואל יהא הדבר קל בעיננו: שיחזור מוסרט, דרש בשנת 1984 ציוד רב, ומה שחשוב יותר, אנשים טכניים שאינם חלק מצוות החקירה.

היעלה על הדעת, כי החוקרים האלימים שכל אמצעי כשר בעיניהם, יותירו את השיחזור ליד המקרה ולא יבטיחו, בחזרה מוקדמת, כי עלי אכן יראה על הבית הנכון?
ודוק - השיחזור הוא לאחר שהחוקרים כבר "נכוו" פעם עם פתחי, שהוליך אותם למקום שלא ציפו לו, ולאחר שנכוו פעמים רבות עם הנאשם שהוליך אותם למקומות שונים.
האם ניתן להאמין כי החוקרים סמכו על השינון המילולי יומיים קודם, שיספיק ויבטיח כי עלי לא ייצור עבורם בעיה חדשה, כאשר לפתע פתאום יראה על בית אחר?

איננו מקבלים, כי התשובה יכולה להיות בכך שעלי הוכה ותודרך בהפסקות במהלך השיחזור.
זהו סיכון מיותר מבחינתם של החוקרים, ולו רק בשל האנשים הנוספים שבמקום.

מעבר לכך - צפינו בקלטת השיחזור יותר מפעם אחת. הנאשם אינו מובל, הוא מוביל.
ואם נותר ספק בכך, נשאל הנאשם בחקירה הראשית:
"ש. משם אתה מוביל אותם לבית דורי, איך ידעת להוביל לבית דורי?
ת. אני מכיר את כל שכונת דניה, אין בית חוץ מזה שהיה בשלבי בנייה, רק הבית הזה" (עמ' 1575).

קשה לקבל כי החוקרים השליכו את יהבם על כך שזהו הבניין היחיד בבנייה.
מעבר לכך, מסתבר שלא זה האפיון שנתנו לו החוקרים.
"ש. אבל הם אמרו לך מעל הגן, ליד הסופר, דניה ובית דורי (הכל פרט לבית בבנייה - הערה שלנו).
ת. נכון, את הבית הזה אני מכיר" (עמ' 1753).

אין טעם להיכנס ולפרט את כל שפע הסתירות בנושא השיחזור. אין לנאשם אפילו גירסה ברורה בשאלה האם הסכים או לא הסכים לצאת לשיחזור.
נציין רק כי באותו יום עצמו, 21.3.84, ביקר אצל הנאשם סניגורו עו"ד סולימאן.
עו"ד סולימאן הגיש תלונה לראש הצח"מ ובה טען כי ראה את הנאשם מתפתל מכאבים.
לפני שנתייחס לעדותו של עו"ד סולימאן בפנינו נזכיר שוב כי צפינו בקלטת השיחזור.

הנאשם אינו נראה בה מתפתל מכאבים, הוא נע בחופשיות ונראה כמי שמסוגל לתפקד היטב ואין כל סימן חיצוני על גופו.

עו"ד סולימאן ראה לדבריו, את הנאשם מיד לאחר שהנאשם חזר מהשיחזור.
התרשומת שערך על כך הוגשה והיא נ86/.
מה שראה עו"ד סולימאן, צריך איפוא להראות בשיחזור. מה שנראה בו - כבר צויינו.
 
אין ספק שעו"ד סולימאן ניסה לעזור לנאשם ככל יכולתו. אולם יותר ממה שאמר ורשם בזמנו - אין הוא יכול לומר היום, ומסתבר כי התיעוד שערך אז, והעדות שמסר בזמנו בחיפה אינם מסייעים ומהווים תמיכה של ממש בגירסת הנאשם.
לדברי עו"ד סולימאן בחיפה (נ87/ עמ' 1822) "ראיתי לפני אדם שסבל ממשהו אבל אינני יודע ממה, ולא ראיתיו חבול או מוכה....לא התרשמתי שעומד לפני אדם שהיו לו אז ימים טובים".

גם בפנינו העיד עו"ד סולימאן כי "...בדיוק אני לא יכול לתאר, מצורת ההליכה, מצורת הדיבור התרשמתי שהוא סבל".
כשהתבקש עו"ד סולימאן להמחיש מעט יותר הכיצד וממה התרשם שהנאשם סובל, התקשה להעלות מעט "בשר" על הגירסה.

עו"ד סולימאן נשאל - מדוע לא רשם בזמנו את הסימנים שגילה אצל הנאשם, והשיב כי אינו יודע.
התובעת שאלה את העד  שמא הוא היה זה שהעלה בפני הנאשם את האפשרות כי הוכה, ועל כך השיב עו"ד סולימאן, כי: "בד"כ כשאני פוגש עצור השאלה הראשונה והשניה שאני שואל היא איך התייחסו אליו במעצר, בחקירה" (עמ' 2043).

ללא ספק תשובה אלגנטית ואינטליגנטית, אלא שהמשמעות ברורה, ויש בה אישור מלא לכך שלא הנאשם התלונן, אלא הסניגור העלה את הרעיון.
אם נותר עוד ספק בכך, הרי בהמשך מאשר עו"ד סולימאן, כי אכן אמר בחיפה שהוא, ולא הנאשם, העלה את האפשרות שהנאשם הוכה על-ידי החוקרים, וכי זוהי האמת.

לא יכולנו שלא לחוש סימפטיה לעו"ד סולימאן, שניסה ככל יכולתו לעזור לנאשמים בלי לחטוא יותר מדי לאמת, ומשום כך הלך בין הטיפות, נוגע לא נוגע, אומר ולא אומר. 

מכל מקום, העובדות האובייקטיביות שניתן להיצמד להן והעולות מעדותו הן כדלקמן:
*   הוא לא הבחין בכל סימן פיזי על הנאשם;
*   הנאשם לא התלונן על שום דבר קונקרטי;
*   הוא העלה את האפשרות שמא הוכה הנאשם על-ידי החוקרים;
*   הוא לא ראה מקום לשאול את הנאשם אם הוא זקוק לטיפול רפואי, ולא ראה לנכון לעתור לטיפול רפואי מיידי;
*   ככל שידיעתו מגעת, יתכן שהנאשם היה תשוש מעייפות בלבד. הנאשם אמר לו כי הוא לא התלונן בפני השופט שהאריך מעצרו על מכות, כי עצורים! (ולא החוקרים) הזהירו אותו שלא להתלונן;
*  הנאשם לא התעניין בשלומם של הוריו (שלפי טענת הנאשם החוקרים אמרו לו שהם מאושפזים),  וגם לא שאל אודות אחיו שנפטר, כביכול.
זאת, למרות שעו"ד סולימאן מכיר את משפחתו, ואחי הנאשם עבד עמו באותו משרד.
*    את המכתב לגולדגרט, ובו התלונה על כך שהנאשם התפתל מכאבים שלח עו"ד סולימאן רק ב- 25.3.84, כאשר הביקור היה ב- 21.3.84!
*    בהארכת המעצר לאחר הביקור, אמר לשופט שהנאשם נתון ללחץ פיזי ונפשי.

הסך הכל של כל העובדות הללו מצביע על מסקנה אחת - כעו"ד פלילי, שהבין כי מרשו הודה, מצא עו"ד סולימאן לנכון לשאול אותו שמא הוכה עובר למסירת ההודאה. הוא לא ראה במו עיניו כל סימן שיצביע על כך, ולא התרשם מדחיפות כלשהי, ומצורך לטפל באופן מיידי בבעיה.

לפיכך, קשה לומר שניתן לראות בו תנא דמסייע לגירסת הנאשם, וההפך הוא הנכון.
 
סוף דבר בנושא השיחזור:
אין כל בדל ראיה לכך שהנאשם הוכה או תודרך במהלך השיחזור, ואפילו לו עצמו אין גירסה של ממש בנושא זה.
הנאשם ידע לקחת את החוקרים לחדר שבו בוצע הרצח, למרות שבמקום היה צריף כאשר הוא ביקר בו, לדבריו, פעם היחידה, מספר חודשים לפני כן לשתות קפה עם הנאשמים האחרים. 
הנאשם משייך קרשים שהוא רואה, לצריף שהיה קודם.
אין לשכוח, כי מדובר בבניין בבניה כך שהשינוי מצריף לחדר - מתבקש.
הנאשם נראה ונשמע כמי שיודע היטב על מה הוא מדבר, ולא כמי שמדקלם גירסה ששינן אותה מצוות אנשים מלומדה.

כב.	תאריך 26.3.84 וזיכרון הדברים ת359/

בתאריך 26.3.84 נרשם זיכרון דברים ת359/.
זיכרון הדברים הוא תמציתי ולקוני, וראוי לביקורת שמותח עו"ד פלדמן על אופן התיעוד.
למרות זאת, ראוי זיכרון הדברים הנ"ל להתייחסות מיוחדת.

26.3.84 הוא היום שבו מועבר תיק החקירה לפרקליטות. נציין מיד, כי החקירה לא נפסקה בתאריך זה, ויש עוד פעולות חקירה שנעשו אחריו. 
עדיין, זה התאריך שבו גיבשה המשטרה את מסקנתה כי יש מקום להגשת כתב אישום, שעל כן מועבר התיק לפרקליטות.

והנה, בתאריך זה רואה פקד יהושוע מוצפי לנכון לכתוב מזכר, לפיו אמר הנאשם בעת חקירתו, כי: "כל מה שמסר זה לא נכון וכל מה שמסר המציא מהדמיון".

מוצפי, הוא אחד החוקרים היותר אלימים, והפחות אמינים לטענת ההגנה. ואינך יכול שלא לתמוה: מה ראה מוצפי, שרואה כבר את התוצאות של המאמצים שהשקיעו הוא וחבריו בחקירה זו, לכתוב מסמך זה? כלום לא יכול היה פשוט להתעלם מהדברים? וכי אינו כורת את העץ שעליו יושבת החקירה? כלום כל האלימות שלו ושל חבריו לא הייתה לשוא?

ומזווית הראיה של הנאשם:
היאך זה לא חשש ממוצפי האלים?
כפי שאנו שבים ומציינים, כל אותן פעמים, ובעניינו של עלי פעמים רבות, שבהן נרשמת חזרה מלאה או חלקית מהגירסה, אינן עולות בקנה אחד עם חשש תהומי של הנאשם מפני הישנות האלימות, והן מחלישות במידה ניכרת את כל התיזה של ההגנה.

כג.	ההודעה וההצבעה האחרונות

ב- 27.3.84 נגבית ההודעה האחרונה מהנאשם (ת269) ונערכת גם ההצבעה האחרונה (ת184/).

הסניגוריה רואה בהתפתחות גירסתו של הנאשם כפי שהיא משתקפת במסמכים אלה ראיה ניצחת, הסוגרת את המעגל, ככל שהדברים אמורים בתיאוריית "ההשראה", או "התבניתיות" שהיא אבן היסוד בגירסת ההגנה.

כדי להבהיר: בת269/ מופיעה האמירה ולפיה "לאחר שחטפנו את הנער דני כץ, ואחרי שמת מהמכות בתוך החדר ברח' ליבריה בדניה, העברנו את הגופה ליער מתחת לאוניברסיטה של חיפה בתוך החורשה והיום לקחתי את השוטרים והצבעתי על המקום".

בת184/ אכן מצביע הנאשם על מקום מסוים ביערות הכרמל, מתחת לאוניברסיטת חיפה.

לטענת הסניגור - גירסה מאוחרת זו, וההצבעה שבעקבותיה, באו לענות על הגילוי המפתיע בתאריך 21.3.84. 
כזכור, בתאריך זה ביקר בבית דורי צוות של מז"פ, אשר תפס יומן עבודה של הפועלים שעבדו במקום. התברר כי למחרת יום הרצח, ב- 9.3, עבדו במקום מספר פועלים, ולא סביר בעיני צוות המז"פ, כי הגופה הושארה בחדר בבניין שבו עבדו פועלים (גם אם מתחת למיטה מכוסה עד לרצפה).
הנאשם הוכה, כדי שישנה מגירסתו הקודמת, ובהשפעת המכות והעינויים שעונה עד אז, יצא להצביע על מקום בכרמל שבו כביכול, הונחה הגופה עד העברתה למחרת היום למערה.

לחקירה, בתאריכים 27.3.84 של עלי, ו- 28.3.84 של פתחי, נחזור עוד בהמשך, בעניינו של פתחי ובעניינו של עאטף. באופן כללי נאמר כבר בשלב זה, כי אין זהות מוחלטת בין דבריו של עלי ב- 27.3.84 לדבריו של פתחי ב- 28.3.84, וחוסר הזהות בפרטים חשובים למדי, מעמיד בסימן שאלה את כל תיאוריית ההשראה.

באשר לעלי:
מקובל עלינו כי המשטרה חקרה את עלי פעם נוספת, כחלק מהשלמת החקירה שנדרשה על-ידי הפרקליטות, גם בנושא העברת הגופה.
אין זה הנושא היחיד שעלי נחקר עליו, וניתן להתרשם מההודאה שהחוקרים מעונינים יותר בבגדיו של דני או שרידים מהם, והחקירה מתנהלת כמאמץ אחרון בכיוון זה.

"הפתרון" לבעיה שהתעוררה בשל הגילוי, כי ב- 9.3.84 עבדו פועלים בבית דורי, אותו פתרון שהוא לחלוטין יציר מוחם ותחבולותיהם של החוקרים, לדעת הסניגוריה - מצוי היה כבר בתיק החקירה מתאריך 21.3.84, הרבה לפני גביית ת269/ ב- 27.3.84.

הגירסה לפיה הייתה תחנת ביניים נוספת לגופה, לפני שהועברה למערה (שזהו "הפתרון" עליו דובר) הושמעה לראשונה מפיו של עאטף, נאשם 5, ב- 21.3.84 (לשאלה אם אמר את הדברים מיוזמתו - נתייחס בפרק המוקדש לו).
כיוון שהפתרון כבר היה, הרי מה שנדרש באותה חקירה נוספת היה לחקור גם נאשמים נוספים ביחס אליו, שזו פעולת חקירה מתבקשת. 

מה שנותר לבדוק לגבי עלי הוא, אם אמר את הדברים בת269/, והאם הוליך את החוקרים בת184/ מרצונו או, בשל אמצעים פסולים.

העובדות האובייקטיביות, שניתן להיעזר בהן לעניין זה, הן כדלקמן:
1) יום קודם לכן, ב- 26.3.84 חזר בו הנאשם מגירסתו ולא חשש ממוצפי או מהחוקרים האחרים.
2) החוקרים לא היו יותר מדי "לחוצים" מגירסת עלי שכן עד לדרישת ההשלמה מהפרקליטות ובמשך שישה ימים ארוכים (מ- 21.3 עד- 27.3), הם אינם מנסים "ליישר קו" בין גרסאות נאשמים 2,3,4 לגירסת עאטף.
3) סמיר, נאשם 2, לא שינה גירסתו.
4) ואולי החשוב ביותר: הנאשם מאשר בפה מלא, כי הוא זה שהוביל החוקרים לאותו מקום בחורשה שבו הונחה הגופה, ללא שהופעלה עליו אלימות.

בחקירה ראשית נשאל הנאשם:
"ש. ...אתה, לפי דו"ח ההצבעה, לוקח אותם לא לבית דורי אלא לכיוון האוניברסיטה לאיזשהו  מקום על הגבעה. איך היו הדברים?
ת. זה איפה שהצבעתי קודם קצת קדימה, לפני שהצבעתי ברח' ליבריה." (עמ' 1578).
הסניגור עשה מאמצים כמעט נואשים לכוון את הנאשם לתשובה המצופה, כי הראה על החורשה בכרמל, משום שהרביצו לו והראו לו היכן להצביע, אלא שלרוע המזל, הנאשם לא נעזר ביד שהושטה לו.
"ש. אז מה קרה עכשיו שאתה לוקח אותם למקום אחר?
ת. הם אומרים שזה לא טוב להם...אז הלכתי לפי הראש שלהם ואמרתי 'כן, זרקנו אותה במקום אחר'.
ש. עוד משהו שאתה רוצה להוסיף? (במשתמע: נו, תגיד כבר שהרביצו לך).
ת. לא."
בסופו של דבר, כשקצרה סבלנותו של הסניגור, התעלם מכל הכללים המתייחסים לחקירה ראשית ושאל את הנאשם שאלה שישירה ומדריכה ממנה לא תיתכן:
"ש. אתה זוכר איך התייחסו אליך? איימו עליך? היכו אותך?
ת. איימו עלי.
ש. הרביצו לך?
ת. בדיוק לא זוכר."

על כך אפשר לומר רק ואידך זיל גמור.
אם הנאשם אינו זוכר שהרביצו לו, לשאלת סניגורו, מה הבסיס לטענות הסניגוריה בנושא זה?
גם באשר למקום שנדרש להצביע עליו, ניסה הסניגור ככל יכולתו להביא את הנאשם לכלל אמירה כי הודרך על-ידי החוקרים. 

חרף התנגדות התובעת שאל הסניגור לא רק שאלות מדריכות אלא הכניס את התשובות בכפית, אם לא בכף, לפיו של הנאשם:
"ש. כתוב פה שכשנסעתם הדרכת אותם בנסיעה, זה נכון?"
ניתן היה לצפות שהתשובה לשאלה כך כל מדריכה תהיה: מה פתאום, הם הדריכו אותי, אני בכלל לא ידעתי לאן לנסוע, או כל אמירה דומה. בפועל אמר הנאשם:
"ת. אין מה להדריך אמרתי להם איפה שלקחתי אותם פעם, אז יותר קדימה.
ש. כתוב פה שנסעתם לכיוון האוניברסיטה ואחר כך לדניה וביקשת לפנות ימינה זה היה ככה?
ת. הם באו מלמטה מכיוון תחנת הדלק (כיוון הנסיעה הוא מה שהטריד את הנאשם באשר לשאלה זו). 
ש. כתוב שהמשכתם לנסוע על הגבעה ואתה אמרת לעצור זה היה ככה?
ת. כשהגיעו, אמרתי להם לעצור."

ושוב, כל פרשנות תהא מיותרת, ואין אפילו צורך לפנות לחקירה הנגדית.

משמאשר הנאשם, כי לא הופעלה עליו אלימות, וכי הוא הוליך והוביל את החוקרים, הרי שהרצון החופשי הוכח, וכל טענותיו של עו"ד פלדמן מכאן ואילך (בנושא זה) עניינן משקל ההודאה וההצבעה ולא קבילותן.
אפילו היינו יוצאים מנקודת הנחה, כי הנאשם רצה לרצות את החוקרים - עדיין הדברים נאמרו ונעשו מרצונו.

נזכיר עוד, כי למחרת היום, ב- 28.3.84, נבדק הנאשם על-ידי רופא (ת/ 270). הרופא לא מצא כל ממצא המעיד על חבלות, וכל שציין הוא, כי הנאשם טוען לרגישות קלה בזמן לחיצה. הבדיקה על-ידי הרופא היא תוצאה של פנייתו של עו"ד סולימאן ואנו מקבלים לעניין זה את עדותו של גולדגרט (עמ' 1647). לא נחזור על מה שאמרנו בנושא הרחבת מעגל הקושרים נגד הנאשמים כך שיכלול גם את הרופאים.
אין כל סיבה לפקפק בעדות רופא ולפיה בדק את הנאשם, והבדיקה לא העלתה ממצאים (עמ' 860).

בתאריך 28.3 נגבתה הודאה נוספת,  וכן נרשם דו"ח זיכרון דברים ת/ 156.
כאקורד סיום החקירה, אומר הנאשם כי אין לו קשר לרצח והודה מתוך ייאוש.
הדברים נאמרים לאותם חוקרים אלימים, שהנאשם למד לחוש את נחת ידם, ועדין לא חשש לומר מה שאמר.

סוף דבר - אנו קובעים כי הודאותיו, הצבעותיו ושיחזורו של עלי ניתנו מרצון טוב וחופשי, שעל כן יש לקבלם.

סמיר חסיין ג'נאמה - נאשם מס' 2

א.	כללי - הערות מקדימות

סמיר שייך לקבוצת הנאשמים מסחנין, והוא המבוגר ביניהם, יליד 1957 (פתחי נאשם מס' 3 - יליד 1965 ועלי נאשם מס' 4 - יליד 1964).
לא בכדי אנו מציינים את הפרשי הגילים. הפרשי הגילים, במקרה זה, משמעותיים ומצביעים על כך, כי סמיר היה אדם בשל בעת שנעצר ונחקר. אין מחלוקת, כי היה נשוי ואב לשלושה ילדים; היותו אב לשלושה ילדים מהווה אחד מטיעוני המפתח של הסנגוריה לגביו.

לפני שניגש לבדיקת העובדות, נאמר כמה מלים על התרשמותנו הכללית מסמיר:
לא היה לנו ספק ,לאורך כל הדיון, כי לפנינו אדם חושב ונבון, אפילו מתוחכם, אשר עקב בדריכות ובהבנה אחר כל מילה ומילה שנאמרה במשפט. לא רק שסמיר הבין את הנאמר, אלא הבין מיד את ההשלכות הנובעות מהדברים והגיב מיידית. כך למשל, בקטעים שבהם העדויות שהושמעו היו מזיקות במיוחד, קם סמיר ועזב את האולם, בטריקת דלת, משום שלדבריו, לא יכול היה לעמוד בשמיעת "השקרים" המושמעים ע"י עד זה או אחר.

ככלל, התנהגותו של סמיר היתה כעוסה מאוד לאורך כל הדיון. ציינו כבר, כי צברנו שעות צפיה רבות בנאשמים, לא רק במהלך שמיעת עדויותיהם, אלא גם במהלך כל הימים הארוכים שבהם התנהל הדיון בתיק זה. 
סמיר לא הסתיר את דעתו כל אימת שהדברים שנאמרו היו קשים לו. התגובה היתה זועמת ומיידית. לפחות כיום, התרשמותנו היא, כי הוא איננו מתכופף בפני אנשי מרות, וכי הוא איננו מוכן להתאים את עצמו לנדרש ממנו. 
סמיר התבטא בלשון בוטה מאוד, מספר פעמים, במהלך הדיון, וגם סניגוריו ניסו, מדי פעם, למתן את התנהגותו. 
בדומה לנאשמים האחרים, גם סמיר, בעדותו בפנינו, לא נתן גירסה של ממש, אפילו לא בחקירה ראשית, שלא לדבר על כך שבחקירה נגדית השמיע יותר "מנטרות" והצהרות מאשר תוכן של ממש.  

תשובותיו של סמיר בחקירה הנגדית נעו בין "אתם לא רוצים שאני אגיד את האמת", "תעזבו אותי", "לא זוכר", "אם כתוב אז אמרתי", "הכל לא אמת". 

לגבי דבריו בבית המשפט בחיפה, גירסתו הכללית של סמיר היא, ש"דיברתי על המכות זה אמת, כל השאר לא נכון, רציתי שהשופט ידע שמביאים אותי על דבר שלא עשיתי וחבל על הזמן, ככה זה היה הראש שלי" (עמ' 1237 שו' 15 ואילך). 

התרשמנו, כי יכולתו האינטלקטואלית של סמיר עמדה לו גם במהלך הדיון בבית המשפט בחיפה, וחשוב מכך במהלך כל החקירה, עד להגשת כתב האישום.

דעתנו לאחר בחינת העובדות כולן, היא, כי סמיר אמר במהלך החקירה בדיוק את מה שרצה לומר, ומאומה לא יותר מכך. חקירתו מתפתחת באופן איטי ומחושב, וניתן לראות בה גם את התהליכים שעובר סמיר בלבו או במוחו.

מלכתחילה עוברים ימי חקירה רבים, עד אשר אומר סמיר את הדברים הראשונים המחברים אותו באופן עקיף לאירועים (הכוונה להודעה ת215/ מיום 13.3.84, שעניינה שמיעת השיחה ליד מקרר החלב ומציאת גופת הילד במערה, כפי שיפורט בהמשך).  לאחר מכן עוברים עוד מספר ימי חקירה, ובמונחים של חקירה זו תקופת זמן לא מבוטלת, עד אשר מודה סמיר במעורבותו שלו ברצח. 
משלב מסוים בחקירה, לאחר ההודאה והשיחזור, חוזר סמיר להכחשת כל קשר לאירוע, ועד לסיום החקירה נשאר סמיר איתן בעמדתו זו. 

בהמשך נתייחס לעניין זה בהרחבה.

אותה "תבניתיות" או "השראה" מפורסמת, שהיא כאמור המוטיב המרכזי בטיעוני הסנגוריה, איננה מתקיימת לגבי סמיר, לפחות לא במלואה. סמיר איננו משנה את גירסתו, לפיה הושארה הגופה במקום הרצח והובלה למערה למחרת היום. זאת כבר בהודייתו הראשונה מיום 18.3.84 (ת363/). לדברי סמיר, אחמד היה זה שאמר, כי הם יחזרו למחרת ויקחו את הגופה ממקום ביצוע הרצח למקום אחר. במלים אחרות: מבחינתו של סמיר לא היה בכך שינוי גירסה.  והוא לא שינה גירסתו גם בהמשך, כשהחוקרים סברו כי לא ניתן היה להשאיר את הגופה בבית בו בוצע הרצח.

ככל שהדברים אמורים, על כן, בטענת "ההשראה", הטענה לגבי סמיר איננה מבוססת, משום, שכאמור, סמיר איננו משנה את גירסת ההודיה שלו לאורך כל הדרך. גם לנושא זה נחזור בהמשך.

מבחינת החוקרים, ובהתייחס לשיטת החקירה האלימה, כפי שטוענת לה הסנגוריה, סמיר צריך היה, לכאורה, להיות האדם הראשון שבו יתמקדו החוקרים, ועליו יפעילו את מלוא האלימות עד לשבירתו הטוטאלית. זאת, משום שהראיות נגדו בשלב זה הן משמעותיות יותר מאשר לגבי כל אחד מן הנאשמים האחרים. 

רק כדי להזכיר, בפתח המערה שבה נמצאה גופתו של דני, הושלכה אשפה שכללה מסמכים, שהובילה את החוקרים ישירות לסמיר. בדיעבד אין גם מחלוקת שהאשפה הושלכה על ידי סמיר, והמחלוקת בנושא זה מתמקדת רק בשאלה אם מדובר בפעולה תמימה, או שמא קיים קשר בין האשפה בפתח המערה, לבין הגופה שנמצאה בתוך המערה.

העובדה שחרף נתוני הפתיחה הקשים יותר לגבי סמיר, לא מצליחים החוקרים לגרום לו "ליישר קו", למשל: בנושא הובלת הגופה לתחנת ביניים ברמת אדי ורק משם למערה, מצביעה על כך שרוחו של סמיר לא נשברה, והוא אמר את מה שרצה לומר. 

האירוע הבולט מבחינתו של סמיר, שעליו שמה הסנגוריה את מלוא הדגש, ועליו היא משליכה, למעשה, אם לא כל יהבה כי אז את רובו, הינו המפגש עם אשתו עמאל, שהתקיים ב- 13.3.84. בהמשך נסקור את המפגש באופן פרטני. בשלב זה אנו רואים לנכון רק להזכיר את קיומו.

מבחינתו של סמיר יש להתייחס גם לחוקר אחד ספציפי, שמשון נוי (להלן: נוי).
נוי  ראוי להתייחסות מיוחדת, משום שלדבריו, הוא האמין לסמיר כי לא ביצע את הרצח, שעל כן גם התנתק נפשית ורגשית מן החקירה. נוי המשיך אמנם לבצע את שנדרש ממנו, אולם ללא מעורבות אמיתית במהלך החקירה. למרות גירסתו של נוי, כי הוא האמין לסמיר, מייחס סמיר לנוי לקיחת חלק ממשי, אפילו מרכזי, באלימות שהופעלה כלפיו. 

לטענת הסניגור, יתכן שנוי האמין לסמיר משלב מסויים, אולם הדבר לא מנע ממנו מלהשתתף באלימות בשלבים מוקדמים יותר של החקירה. בפועל, הטענות של סמיר ביחס לחוקרים שנטלו חלק באלימות כלפיו, אינן עולות בקנה אחד עם התיאוריה של הסנגוריה בנושא "המהפך" אצל  נוי.

ב.	מספר נתונים בסיסיים לגבי מהלך מעצרו של  סמיר:

סמיר נעצר, כמו הנאשמים האחרים, בגל המעצרים הראשון, והיה עצור מ- 15.12.83 ועד 21.12.83 (להלן: המעצר הראשון).
אין טענה, כי הופעלו עליו אמצעים פסולים במהלך מעצר זה. 

בוצעה הקלטה, שכבר הוזכרה לעיל (בעניינו של עלי), בינו לבין עלי (נ28/). יש בהקלטה זו בדיקה הדדית של הנאשמים, זה אצל זה, לגבי הגירסה שאותה מסרו. עוד יש התייחסות לכך, שפתחי לא נסע איתם הביתה לסכנין ביום הרצח. במהלך המעצר הראשון נגבו מסמיר הודעות, שאין היום מחלוקת, כי הן ניתנו מרצון טוב וחופשי.

כדאי אולי לציין, כי לפחות בשתיים מההודעות, ת114/ ו- ת115/, מפריח סמיר רמזים לגבי נאשם 1, אחמד קוזלי, לפחות בהתייחס לאופיו השלילי, אם לא ישירות בקשר לרצח. 

כך למשל מתאר סמיר את אחמד כאדם מפחיד "שיש לו פנים של פושע", וכי הוא אוהב להרביץ ו"לא פוחד מכלום", שותה משקאות חריפים. עוד מתאר סמיר, שאחמד איים עליו "וגם פעם רצה להרביץ לנו סתם ככה" (ת14/, ע' 3).

חרף העובדה,כי בפנינו טוען סמיר שלא ננקטו נגדו אמצעים פסולים במעצר הראשון, ועו"ד פלדמן אפילו הגדיל לעשות, וטען בסיכומיו,כי החקירה במהלך המעצר הראשון היתה באופן כללי הוגנת וסמיר לא הוכה ע"י החוקרים;טען סמיר בחיפה,כי אותם חלקים בהודעתו המאירים את נאשם 1, אחמד קוזלי, באור שלילי - לא נאמרו על ידו  (ע' 1730 לפרוטוקול הדיון בחיפה, נ63/).

אנו מציינים עובדה זו, שכן יש בכך כדי לשפוך אור על מידת המהימנות שניתן לייחס לגרסאותיו של סמיר ביחס להודעותיו, באופן כללי. 

גם בחקירה הוגנת, לטענת סמיר, נרשמו כביכול, מפיו, דברים שלא אמרם. 
לכאורה, אם היתה החקירה הוגנת, וכיוון שאין אפילו בדל הודיה לאורך כל המעצר הראשון, אין סיבה ליחס לחוקרים רישום דברים אשר לא נאמרו על ידי סמיר. 

נראה על כן, כי סמיר מתנער כל אימת שהוא רוצה בכך, מדברים שאמר. 
כיוון שכך טוען סמיר, גם מקום שברור כי לא הופעלו עליו אמצעים פסולים, שמא לא ניתן לייחס אמינות לדבריו המאוחרים יותר, כאשר הוא טוען אותה טענה עצמה, דהיינו: כי החוקרים כתבו דברים שאותם לא אמר, או הטענה הקרובה אליה באופיה - כי החוקרים שמו בפיו דברים, והפעם בעקבות שימוש באמצעים פסולים.

ג.	מעצר שני  מיום  6.3.84: 

סכמתית, אפשר לחלק את חקירתו של סמיר במעצר השני למספר גלים כדלקמן:
בין 6 בחודש מרץ, שאז נעצר, עד 12 בחודש הוא עומד איתן בהכחשתו. מה- 12 בחודש ועד ה- 15 בחודש, מספר סמיר רק על שמיעת השיחה ליד המקרר, כאשר גם בנושא זה יש הליכה קדימה ואחור, התקדמות ונסיגה. סמיר מייחס את השיחה לאנשים שונים, אומר דבר מה, חוזר בו וכיוצ"ב.
מ- 15 בחודש עד 18 בחודש, אין למעשה התפתחויות בחקירה.
ב- 18 וב- 19 בחודש, מודה סמיר ומשחזר. כאשר גם בתוך ההודיה והשיחזור שזורות, כאמור, חזרות מן ההודיה.
לאחר מכן, עד לסיום החקירה, סמיר חוזר בו ומתכחש, וטוען כי הודה רק בשל הייאוש והעינויים.

באשר לגל הראשון:
בין התאריכים 6 במרץ ועד 12 במרץ, נחקר סמיר מספר לא מבוטל של פעמים. בחלק מהמקרים נגבתה  הודעה של ממש, בחלק מהמקרים נרשמו זיכרונות דברים (זכ"ד), המתעדים דברים שאמר.  כאמור, עד ליום 12.3.84 אין כל התפתחות בגירסתו של סמיר. באופן כללי, הוא כפר בכל קשר לרציחתו של דני המנוח. 

כדאי להזכיר בעניין זה, כי ב- 7 בחודש כבר נמצאת בידי המשטרה הודעתו של עלי, המסבכת את סמיר, לפחות בשיחת התכנון, אם לא בשלבים המאוחרים יותר. בימים הבאים בידי המשטרה נמצאות כבר הודעות של עלי ושל פתחי, ועדיין סמיר כופר ואיננו מודה בקשר כלשהו לרצח.
פרק זמן של שבעה ימים, במונחים של חקירה, הוא תקופה ארוכה מאוד ומשמעותית. לאורך כל הזמן הזה, לטענת סמיר, החוקרים האלימים לא נרתעים משימוש בכל אמצעי פסול (האמצעים הפסולים יפורטו להלן). בשלב זה נאמר רק זאת, כי סמיר טוען לכך שב- 7 בחודש הוכה כשלגופו תחתונים בלבד, נוי דרך על אשכיו, ועוד הופעלו נגדו אמצעים נוספים, שלא נופלים מאמצעי זה בחומרתם. 

"הפריצה" בחקירה מבחינתו של סמיר החלה  ב- 11.3 ונמשכה ב- 12 וב- 13 בחודש. 
ב11.3-  (ת334/ - זכרון דברים שנרשם על-ידי אברמוביץ) טוען סמיר, כי הוא חושד בנאשמים 1, 3 ו- 5. בנאשם 3 הוא חושד, משום, שלדעתו, נאשם זה, פתחי, לקח לו את מפתחות הרכב.

ב12- בחודש, ב- ת149/, מתעניין סמיר לדעת מהו "עד מדינה", וחוזר על כך כי הוא חושד בנאשמים 1, 3 ו5-, שהם מבצעי הרצח. בהמשך, מעלה סמיר כאפשרות, קבוצה אחרת של חשודים: נאשם 3, חוסני וחמד ושני אנשים נוספים. 

נעצור בשלב זה כדי להעיר את ההערה הבאה:
כפי שצויין לעיל, לטענת הסנגוריה, בימים שקדמו לכך, ננקטו נגד סמיר אמצעים פסולים, קשים וחמורים ביותר, שעל כן זכרון הדברים (ת334/) וההודעה מיום 12 בחודש (ת149/) הם, לכאורה, פרי הבאושים של אותם אמצעים פסולים. 

כך, לכאורה. 
בפועל, בדיקת תוכן הגירסה בימים 11 ו- 12 בחודש מעלה, כי לא יתכן לקשור אותה לאמצעי פסול כלשהו, וכי היא בהכרח משקפת את מחשבותיו של סמיר, הא ותו לא.
אמרנו לעיל, כי כבר במעצר הראשון אמר סמיר דברים המאירים את נאשם 1 באור שלילי. במעצר הראשון גם הזכיר סמיר את נאשם 5 בנשימה אחת עם נאשם 1 (ת114/).
לפיכך, הזכרת שני נאשמים אלה, 1 ו5- אינה תוצאה של האמצעים הפסולים במעצר השני.

גם לגבי פתחי , נאשם 3, אין ספק שמדובר בחשד עצמאי של סמיר. כל עניין המפתחות נולד במוחו של סמיר. אין טענה כי המשטרה היא ששתלה את הדברים בפיו.
לפיכך, הגירסאות בתאריכים 11 ו- 12 בחודש יש בהן, מחד גיסא, ביטוי למחשבתו העצמאית של סמיר, כפי שהוסבר לעיל. מאידך גיסא, הדברים מהווים הקדמה, ומתקשרים לגירסה המאוחרת ב- 13 בחודש.
הגירסה ב- 13 בחודש לא נולדה, איפוא, יש מאין. 
ניתן לראות ולעקוב במדויק אחר התפתחות הגירסה, שיש בה רצף הגיוני מבחינתו של סמיר. יש בה התקרבות איטית, כדרכם של חשודים. סמיר מגלה דברים לחוקרים, טיפין טיפין. ובכך אין הוא נבדל מאלפי חשודים אחרים הנוקטים בדרך זו.

טענת הסנגוריה היא, כי המפגש עם אשתו יצר אצל סמיר נקודת מפנה, ורק ממנה ואילך מוסר סמיר דברים המסבכים אותו ברצח. בשלב ראשון הוא מפליל נאשמים אחרים, ואח"כ הוא מפליל גם את עצמו. 

מבחינת רצף ההודעות, כפי שהוסבר לעיל, דהיינו כי ב- 11 וב- 12 בחודש, עוד לפני המפגש עם אשתו, מחשיד סמיר את נאשמים 1, 3 ו- 5, ולאחר מכן ב- 13.3, הוא מספר, כי שמע את שיחת התכנון, שבה נטלו חלק נאשמים 1 ו- 3 (ת338/), התמונה המתקבלת היא כי לאירועים החיצוניים, שהחשוב ביניהם הוא המפגש עם אשתו, אין השלכה של ממש. ההתפתחות הנוספת ב13.3.84- מתיישבת היטב עם התהליך שסמיר החל בו כבר בימים שקדמו לו, כמוסבר לעיל. 

ד.	טענות הפסול של סמיר:

זה אולי המקום להביא במפורט את טענות הפסול של סמיר. 
כאמור, בתאריך 6.3 נעצר סמיר. לטענתו, כבר ביום מעצרו הוכנס בריצה, כשראשו מכוסה, לתוך אחד התאים. החוקרים היכו בפניו, משכו בשערותיו ופקד שמשון נוי דרך על כפות רגליו. 
ב- 7.3 הוכה סמיר שוב באגרופים בפניו, ונאמר לו כי אם לא יודה, לא ייפסקו המכות.
באותו תאריך (אם כי סמיר אינו משוכנע לחלוטין בדיוקו), דרך נוי על אשכיו כשסמיר לבוש בתחתונים בלבד. 

ב- 8.3 הוארך מעצרו. סמיר לא התלונן בפני השופט על מכות משום שהשוטרים אמרו, לו כי יכו אותו עוד יותר, אם יתלונן.

כדאי אולי לציין, כי המכות הספיקו, כנראה, כדי שסמיר יחשוש להתלונן בבית המשפט, אולם לא הספיקו כדי להביא אותו להודות במה שלא עשה, שהרי נדרשו עוד ימי חקירה רבים עד לתחילת הדרך, ככל שהדברים אמורים בהתוודות.

ב- 8.3, לאחר הארכת המעצר, הוכה סמיר פעם נוספת. הוא נדרש להתפשט. סמיר היסס להיענות לבקשה משפילה זו, והוא הופשט בכח עד לתחתוניו והוכה באופן קשה. 
פקד אברמוביץ נתן לו מכה חזקה בבטנו, שכתוצאה ממנה נפל לרצפה.
באותו תאריך יעץ לו רפ"ק גנור להפליל אחרים, לפני שאלה יפלילו אותו. 
בימים שלאחר מכן הוכה סמיר שוב, קיללו אותו ואף אמרו לו כי יפגעו מינית - "יזיינו" - את אשתו. עוד נאמר לו, כי משפחתו זנחה אותו, איננה מעוניינת בו ולכן לא שלחה לו עורך דין לייצוגו. כן נאמר לו, כי הנאשמים האחרים העידו נגדו ומוטב שיודה.
עדיין במהלך כל אותם ימי חקירה,  לא נשבר סמיר  ולא אמר מאומה.

בתאריך 13.3 כללו האמצעים הפסולים קירוב של מנורה דולקת אל פניו של סמיר, ואיומים נוספים ביחס לכך שיעצרו את אשתו יחד עם זונות ונרקומנים. מאוחר יותר, אמנם נעצרה אשתו של סמיר, עמאל, ובנוכחותה חזרו החוקרים על האיומים. 
החוקרים אמרו לסמיר, כי אם ירצו -יאלץ להודות גם ברצח אביו (סעיף 21 למסמך טענות הפסול). 

במהלך החקירה נכנסו גם אנשי שב"כ שהפחידו את סמיר. בעקבות האמצעים הפסולים המפורטים לעיל, ובעיקר עקב מעצרה והבאתה של עמאל, נשבר סמיר ואמר, כי הוא מוכן לחתום על כך שייאסר לכל החיים. למרות זאת לא היה מוכן להודות במעשה שלא עשה. בתאריך זה גם כתב סמיר על מעטפה את המלים "אני רצחתי", כדי להפסיק את "גיהנום החקירה", אולם הדבר לא סיפק את חוקריו (סעיף 22 למסמך טענות הפסול).

לטענת הסנגוריה, בתאריך זה, 13.3, אברמוביץ רשם מסמך והורה לסמיר לחתום עליו, בלא שידע את תוכנו, סמיר, בשל מצבו - אכן חתם (בדיעבד הכוונה למסמך ת215/). בסופו של דבר, מסר סמיר באותו יום את ההודעה ת338/. בהודעה זו, כפי שכבר נאמר לעיל, מספר סמיר על שיחת התכנון שבה היו שותפים אחמד ופתחי, וכן כי ראה גופת ילד במערה. 

ת338/ מבטאת על-פי הטענה נקודת שבירה של סמיר, שהיה מוכן להודות ולהגיד הכל, להיאסר לכל החיים ובלבד שהעינויים והחקירה ייפסקו.

אמרנו כבר מה שאמרנו, על כך, שהודעה זו יש בה רצף ישיר להתפתחויות שקדמו לה ולדברים שאמר סמיר לפני התאריך הנ"ל, ולא ניתן לראות בה ביטוי לשבירה טוטאלית של סמיר.

נוסיף מעבר לכך, שלא ברור לנו גם ההיגיון שבטענת הסנגוריה בנושא זה. 

אם אכן היה סמיר מוכן לחתום על כך שייאסר לכל החיים, מה ראו החוקרים להסתפק במסמך אנמי מבחינתם, שבו מספר סמיר אך זאת, ששמע את שיחת התכנון של נאשמים 1 ו- 3, וראה בפועל גופה במערה?

יש להדגיש, כי עובדות אלה אין בהן שום חידוש מבחינת החוקרים, שהרי על שיחת התכנון כבר ידעו מפיהם של נאשמים אחרים, ועל כן קשה לקבל שהחוקרים הסתפקו בכך לאחר שהפעילו את האמצעי החמור ביותר, שלו טוען סמיר, קרי המפגש עם אשתו, לרבות כל האמירות המאיימות והמשפילות שהתלוו למפגש זה, ולא ניצלו את שבירתו של סמיר, שהיה "מוכן להודות ולהגיד הכל", כדי להחתימו על הודאה מפלילה ממש, ברצח עצמו.

קשה מאוד להבין, כיצד הצליח סמיר, שהגיע בתאריך זה לנקודת השפל שלו  ולשבירה טוטאלית, לשמור עדיין על רצונו החופשי, במידה שאפשרה לו לפחות, לדאוג שלא להפליל את עצמו, אלא רק את האחרים. 
בימים הבאים  14 ו- 15 לחודש, חוזרים החוקרים על אותם אמצעים שכבר אוזכרו לעיל, איומים לגבי אשתו, מנורה דולקת המכוונת לפניו ומכות. 
למרות זאת: בימים 14 ו- 15 בחודש יש בגרסאותיו של סמיר חזרה מהדברים שאמר ב- 13 בחודש, באשר לשיחת התכנון שאותה שמע. 
כך למשל, אומר סמיר ב-ת339/, כי לא הוא שמע את שיחת התכנון אלא אדם בשם סעיד הוא  ששמע את השיחה, וסיפר לו עליה.
 כך למשל, לאחר שסמיר כבר סיפר ב- 13.3, כי ראה גופה של ילד במערה, הוא אומר ב- ת339/ שלא ראה גופה של ילד במערה. 

כפי שכבר ציינו, למפגש עם עמאל יוקדש פרק נפרד. אולם לא ניתן להמנע כבר בשלב זה מן ההערה, כי אותו אמצעי פסול אולטימטיבי, למרבית הפלא, לא זו בלבד שלא הניב התפתחות בחקירה, אלא שלאחריו באה נסיגה, כפי שהוסבר לעיל. 

מבחינתנו אנו רואים בכך את דרך ההתנהגות המאפיינת נחקרים רבים: התקדמות ונסיגה - הליכה של צעד אחד קדימה ושניים לאחור.
מכל מקום, מי שיכול היה לסגת אותה נסיגה - חזקה עליו ששמר על רצונו החופשי, ועל יכולת הבחירה שלו באותם ימים.

ה.      טענות הפסול לגבי - ההודאה והשיחזור (18-19.3.84)

בתאריך 18.3.84, מוסר סמיר הודאה ת363/.

לטענת הסנגוריה, סמוך למסירת ההודאה הנ"ל הופעלו על סמיר כל אותם האמצעים שכבר הוזכרו לעיל. החוקרים תפסו בשערות ראשו, טלטלו את ראשו, אמרו לו, כי הנאשמים האחרים הפלילו אותו ברצח, קירבו מנורה לעיניו, איימו עליו בריסוס בגז מדמיע, דרכו על כפות רגליו היחפות, ושבו אמרו לו כי אשתו עצורה עם פרוצות ונרקומנים.
 
סמיר כתב על פתק "חמישים שנה מאסר ותתנו את זה לשופט", אולם הדבר לא סיפק את חוקריו, והם המשיכו להכותו. 

בשלב זה נשבר סמיר, לטענתו, ואמר כי הוא מוכן לחתום על כל מה שירצו ויכתבו. 
לגירסתו, רס"ר חסון גאנם החל להכתיב לפקד אברמוביץ התוודות, כביכול, מפי הנאשם (זיכרון דברים ת307/). לאחר מכן נרשמה ת363/.
האמור בהודאה זו, למעשה לא נאמר על-ידו, החוקרים הכתיבו זה לזה הודאה, וסמיר, לטענתו,  רק חתם עליה על פי הוראותיהם.
ההודאה מכילה מלים בכתב ידו, אולם לטענתו של סמיר, הוא העתיק בכתב ידו את המלים שכתבו לו החוקרים, ולא כתב אותם מרצונו.
בהודאה ת363/, מספר סמיר, כי נכח בזמן החטיפה והרצח, והיה חלק מהחבורה, אך אינו מייחס לעצמו תפקיד של ממש באירועים.

סמיר ביקש לראות רופא באותו תאריך, אלא שהחוקרים לא הסכימו לכך. ניתן לו כדור נגד כאבים, אולם הוא לא הובא לרופא. 

בתאריך 19.3, בלילה,  הוצא סמיר לשיחזור. סמיר הוזהר, ונאמר לו באזהרה, כי אם איננו רוצה לצאת לשיחזור הוא איננו חייב. בו-זמנית, עמדו מאחוריו חוקרים, שהבהירו לו כי אם לא יצא לשיחזור - יוכה שוב. 

במהלך הנסיעה לשיחזור הוכה  והודרך מה לומר. למרות זאת, כאשר הגיעו למקום והחלו בצילום, אמר סמיר כי הוא חוזר בו, הצהיר נוכח המצלמה, כי הודה רק משום שהתייאש מהחיים, וביקש שיעזבו אותו. 
בהמשך הוחזר סמיר לתחנת זבולון, איימו עליו כי "יכסחו אותו", ורק לאחר זאת - הסכים לצאת פעם נוספת לשיחזור. הפעם, אכן שיחזר.

בסיום השיחזור, כאשר הוקרן בפניו סרט השיחזור, חזר סמיר וטען שוב, כי הדברים אינם נכונים, וכי לא עשה דבר מכל שתאר בשיחזור. 

קשה קצת לעקוב אחר נפתולי רצונו החופשי של סמיר, כאשר מסתבר, כי המנוחה בין יום 15 ל18- בחודש לא "שיקמה" את רצונו החופשי. 
לעומת זאת ב- 19.3, חרף איומים ואמצעים פסולים, חזר בו פעמיים מהודאתו, בסיום כל אחד משני השיחזורים. 

עד כאן טענות הפסול של הנאשם בפנינו. 

ו.	פרשת שמשון נוי

מבין כל החוקרים בתיק זה בחרנו להתייחס ספציפית לחוקר שמשון נוי (להלן: נוי), ודווקא בעניינו של סמיר. זה המקרה היחיד, שבו אנו מתייחסים ספציפית לחוקר כנושא בפני עצמו, בהבדל מהזכרת שם של חוקר זה או אחר במהלך הדיון.

בחרנו לעשות כך בשל ההתפתחות החריגה והלא שגרתית באשר לשמשון נוי, הקשורה בסמיר, והדברים יובהרו להלן:
נוי היה אחד מחברי הצוות הירושלמי אשר הצטרף לצח"מ לקראת סוף ינואר 84' (לפני גל המעצרים השני). הוא שירת בצח"מ עד לסיומו. 
המילים "שירת בצח"מ עד לסיומו" משקפות את המצב העובדתי "נטו", או הפורמלי, עפ"י עדותו של נוי. לדבריו של נוי, הן אינן משקפות את תחושתו ואת דרך התנהגותו בצח"מ, משלב מסוים של החקירה ואילך.
לדבריו, בשלב מסויים הוא התרשם מהחקירה שלו, כי סמיר לא עשה את המיוחס לו. זו היתה התרשמות בלבד: "זאת התרשמות שלי, אני לא בטוח שאני צודק. ההתרשמות שלי היתה מבוססת על מה שחקרתי אותו. בסה"כ חקרתי אותו פעמיים". (עמ' 491 לפרטוקול). 
נוי ממשיך ואומר, כי בשל התרשמותו זו, "מנטלית ניתקתי את עצמי מהצח"מ. הייתי בצח"מ אבל מנטלית לא הייתי. פיזית הייתי נוכח אבל אני חשבתי שהם לא עשו את זה. אמרתי את זה למפקדים שלי והם אמרו לי שאני לא צודק. את הנאשמים האחרים אני בכלל לא חקרתי". (עמ' 492 לפרטוקול).
בהמשך מסביר נוי, כי הוא המשיך לבצע את פעולות החקירה כפי שהורו לו, אבל לא השתתף בחקירה ממש. לדבריו הוא ביצע פעולות, כגון: הבאת אנשים, שמירה בשיחזורים וכו'.

כללית טען נוי, כי הוא לא היה שותף לאלימות ולא ראה אלימות במהלך החקירה. 

סמיר, לעומת זאת, מייחס לנוי אלימות קשה במהלך חקירתו. לדברי סמיר, נוי היה החוקר האלים ביותר מבין הצוות שחקר אותו. את כל אמצעי הפסול כפי שפורטו לעיל, או כמעט את כולם, מייחס סמיר לנוי. כדי שהתמונה תהיה מדוייקת, נפרט שוב את הדברים (למרות שיש בכך חזרה על אמצעים פסולים שכבר הוזכרו).

לנוי מייחס סמיר את הפעולות הבאות: 
בתאריך 7.3, יום לאחר מעצרו, בעת שנחקר במשטרת עכו היכה אותו נוי קשות בכל חלקי גופו, בעט בלסתו והיכה באגרופים בפניו. נוי אמר לסמיר, לדבריו, כי עליו להודות ברצח אחרת לא ייפסקו המכות. 

עוד לטענת סמיר, למיטב זכרונו, באותו מועד, או ביום אחר במועד קרוב, היכה אותו נוי כשלגופו תחתונים בלבד, ודרך על אשכיו. כמו כן אמר לו נוי, כשהוא טופח באצבעו על כתפו של סמיר, כי אם לא יודה היום "יודה מחר", ואם לא יודה מחר - אזי יודה מחרתיים.
ביום 8.3.84 הועבר בשעות הבוקר למשטרת עכו, והוחזק שם עד לשעות אחה"צ. אז הגיע לתחנה שופט אשר דן בתחנת המשטרה בהארכת מעצרו.
לטענת סמיר, לאחר הארכת המעצר, הוכנס ע"י נוי לחדר, ובנוכחות החוקר רונן רובין החל נוי להכותו. מאוחר יותר נכנסו ויצאו מן החדר חוקרים נוספים, ובנוכחות נוי הורו לו להתפשט, ומשהיסס, הפשיטו אותו בכוח פרט לתחתוניו. 
בין 8.3 ו13.3-, נחקר סמיר מספר פעמים. לטענתו, כמעט בכל החקירות נכח נוי. נוי היכה את סמיר, או נכח כאשר אחרים היכו אותו, ולחילופין, נכח כאשר אחרים קיללו אותו. 

החקירה שלאחריה פנה נוי, עפ"י עדותו,  לממונים עליו והביע את עמדתו, היתה ב- 13.3. זה היה יום חשוב בשלבי חקירתו של סמיר. כזכור, זהו היום שבו נעצרה אשתו עמאל, והובאה לתחנת המשטרה. 
זה גם היום שבו מדבר סמיר על כך ששמע את שיחת התכנון ליד המקרר, וגם אמר שהוא מפחד מהנאשם 1, אחמד קוזלי (ת337/), וכן כתב בכעס לחוקרים: "אני רצחתי" (ת336/). 

סמיר מייחס בתאריך זה לנוי אלימות פיזית ומילולית. הצד המילולי באלימות מתבטא בכך שנוי איים עליו, כי אם ירצה, ייאלץ סמיר להודות גם ברצח אביו. כמו כן השמיע נוי איומים שכוונו לאשתו של סמיר, לילדיו ולמשפחתו. 
עיקר האיום התבטא, בתאריך זה, בדברים שנאמרו לסמיר בהתייחס לאשתו.

הצד הפיזי מתבטא בקירוב מנורה חזקה לפניו,  וכן בעיטות בידיים וברגליים. 

כאמור, נוי טוען, שלאחר 13.3 התנתק מנטלית מהחקירה. סמיר לעומת זאת, מייחס לנוי אלימות, גם בתאריכים שלאחר מכן.

כיוון שעדותו של נוי הכילה גם נתונים נוספים, לרבות מפגשים שהיו בין נוי לבין אנשים שונים, שהתנהלו בשנים שבין הרשעת הנאשמים בביהמ"ש בחיפה לבין תחילתו של ההליך בפנינו, נביא להלן את עיקרי גירסתו.

באשר לאלימות שלקיומה טוען סמיר, אומר נוי כי הוא חד משמעית לא היכה את סמיר, ולא נקט באף אחד מהאמצעים שסמיר מייחס לו. בנוסף -  לא ראה אלימות מצד איש מן החוקרים.

נוי נשאל במהלך חקירתו הנגדית:
"ש: יכול להיות שיש יותר מחוקר אחד כדי להפעיל אלימות?
ת: אמרתי לך שאלימות על סמיר לא הופעלה."

ובהמשך:
"ש: ידעת שסמיר מאשים אותך שהכית אותו?
ת: בודאי. ידעתי את זה אז וגם עכשיו הופתעתי. שמעתי אחר כך שהוא חזר בו. אז אני מתכוון לבית המשפט המחוזי בחיפה. לפני כן לא שמעתי טענה כזו." (עמ' 514 לפרוטוקול).

גירסתו של נוי ניתנה בצורה ברורה וחד משמעית. לא התרשמנו מהיסוס כלשהו בתשובתו, או מניסיון להתחמק. דעתנו היא,  כי זהו עד דובר אמת, אשר לא היה מהסס לומר כי ראה אלימות, לו אכן היה עד ראיה לדברים. 

כך למשך, לא היסס נוי לומר כי סמיר אמר לו בשלב מסוים שהוא מוכן להודות, משום שנמאס לו מהחקירה. 

נוי נשאל במפורש, אם יתכן שסמיר אמר שהוא מוכן להודות משום שהיכו אותו ועל כך השיב כי סמיר לא התלונן על כך שהיכו אותו, או על שימוש באמצעים פסולים, אלא אמר, שהוא מוכן להודות משום שנמאס לו מכך שלא מאמינים לו. 
בלשונו של נוי: 
"ש: כשהוא אמר שנמאס לו מהחקירה, ממה בדיוק נמאס לו?
ת: אני הבנתי שנמאס לו מזה שלא מאמינים לו שהוא לא עשה. חשתי שהוא אומר אמת. שהוא אומר את זה מהלב. 
ש: יכול להיות שגם אמר לך שנמאס לו מהאלימות שמפעילים עליו?
ת: לא. הוא לא אמר דבר כזה... הוא נחקר כבר פעם אחת עוד בשלב הראשון לפני שהגענו. ואז חשדו בו ואח"כ שחררו אותו. ואח"כ באו עוד פעם ועוד פעם אותו סיפור.
זה מה שחשתי שנמאס לו כבר. אני לא יודע אם צדקתי או לא. לא חשתי שנמאס לו מהאלימות שמפעילים כלפיו, אלא נמאס לו מהחקירה." (עמ' 506 לפרטוקול).

כפי שאמרנו, אין לנו ספק כי נוי אמר את האמת. כך התרשם וכך הגיב. 
יש בדברים גם היגיון: העובדה שהנאשם נעצר מחדש, לאחר שכבר שוחרר, כאשר הוא רואה כי החקירה מתנהלת שוב ושוב לאורך ימים רבים, יכולה בפני עצמה להביא לנקודת מפנה, אצל נחקר,  שאין לה ולא כלום עם אמצעי פסול שננקט נגדו. 

סמיר נעצר בפעם השניה ב- .6.3, עד לתאריך 13.3 נחקר פעמים רבות. ישנה אולי נקודת זמן שבה הוא מבין, כי החשד לא יתפוגג מאליו, וכי החוקרים מצפים לתשובות.
העובדה היא, כי גם בתאריך זה סמיר איננו מפליל את עצמו, אלא מספר על שיחת תכנון ששמע, ואשר הוא לא נטל בה חלק.

בין אם יש בדברים אמת ובין אם איין, ובנקודה זו איננו מחליטים כמובן דבר בשלב הנוכחי, יש בכך ביטוי לתהליך מחשבתי של נחקר, שאיננו מאבד את הרצון החופשי, ויודע להגן על עצמו גם כאשר הוא מחליט לעבור לשלב חדש שבו הוא מדבר, לפחות חלקית, עם החוקרים.
סמיר מקרב את עצמו אט אט לדברים שעליהם הוא נחקר. 

כפי שכבר אמרנו, זו דינמיקה מוכרת ומקובלת בקרב נחקרים וסמיר איננו שונה מנחקרים אחרים בנושא זה.

מכל מקום, אין לנו כל סיבה לפקפק בדבריו, ולפיהם כאמור, התרשם, שהלחץ שהיה על סמיר באותו זמן, איננו לחץ הנובע מאלימות, אלא לחץ של חקירה הסוגרת עליו. 

נוי התרשם, כי דבריו של סמיר נאמרו מהלב. 
כיוון שנוי גילה בשלב זה סימפטיה או אמפטיה לסמיר, אמר לו סמיר את מה שצוטט לעיל, כי הוא מוכן להודות משום שנמאס לו מהחקירה.
לחוקרים האחרים, שאולי לא גילו סימפטיה, אמר, למעשה, סמיר אותם דברים עצמם, אולם בדרך כועסת ובוטה, בכך שכתב להם את הפתק: "אני רצחתי", כאשר ברור היה לכל מי שנכח, שאין בדברים משום הודאה, אלא התרסה. 
עדותו של נוי בדבר התנהגותו של סמיר, עולה על כן, בקנה אחד, עם עדותם של החוקרים האחרים.

נזכיר בהקשר זה שוב את התרשמותנו, מסמיר כפי שציינו בפיסקה 1 לעיל: סמיר אכן הקרין כעס רב, גם במהלך ישיבתו על דוכן הנאשמים לאורך כל הימים הרבים של הדיון, ובמיוחד, במהלך עדותו בפנינו.

לפיכך: עדותו של נוי, עדותם של החוקרים, והתרשמותנו שלנו, יוצרים תמונה אחידה וקוהרנטית.
סמיר, על פי התרשמותנו, הינו בדיוק האדם שיגיב על התמשכות החקירה בדרך של "אם אתם רוצים, אני אודה". הדברים באים לבטא כעס, ולא שבירה נפשית שמקורה באלימות או באמצעים פסולים.
שמשון נוי לא הסס בהמשך לומר, כי הוא לא האמין לדברי סמיר, גם באשר לכך ששמע את שיחת התכנון ליד המקרר, ולדבריו, חשב כי אלו שטויות  (עמ' 506 לפרטוקול).

אנו רואים לנכון להדגיש בנקודה זו, כי כאשר נוי העיד בפנינו, כבר השתחרר מהמשטרה, ועובד כיום כמורה דרך. הוא איננו מעמיד עצמו בסיכון גם אם יודה באלימות, אפילו שלו עצמו, שלא לדבר על אלימות של אחרים לה היה עד, מבלי שנטל בה חלק. 

תקופת ההתיישנות חלפה זה מכבר. כפי שאמרנו בהקשרים אחרים, נוי היה זוכה להערכה ואפילו לסימפטיה, אם היה אומר היום בפה מלא כי ראה אלימות מופעלת כלפי הנאשמים. 
נוי גם לא היסס להיענות לפניות של אנשים שונים אשר פעלו במהלך השנים לבחינת עניינם של הנאשמים מחדש.
כך למשל, דיבר נוי גם עם הסניגור עו"ד פלדמן, וכן דיבר נוי עם עזרא גולדברג אשר פעל בעניינם של הנאשמים. 

בפנינו היתה עדות נוספת של איש משטרה לשעבר, סוהיל חדד, אשר טען כי נוי דיבר גם אתו. נוי הכחיש את השיחה אתו ואנו מעדיפים לעניין זה את גירסתו של נוי על גירסתו של חדד.

באופן כללי עדותו של חדד לא הותירה רושם חיובי, וזאת בלשון המעטה. בהמשך נתייחס לעדויות עדי ההגנה ככלל, לרבות עדות זו.
מכל מקום, גם ללא השיחה עם חדד, נוי לא הסתיר לאורך השנים את השקפתו באשר לאשמתם, או ליתר דיוק ביחס לחפותם, של הנאשמים במשפט זה.

קשה לנו לקבל, כי אדם האומר בפה מלא, כי הוא מאמין בחפותם של הנאשמים, ויודע את חשיבותה של ההכרעה במשפט הזוטא, לא היה חושף קיומה של אלימות, אם אכן היה עד לאלימות כזאת, ועוזר בכך ליתן הכרעת דין צודקת, כפי שהיא נראית לו.

המעט שניתן היה לצפות במקרה זה, כי גם אם נוי לא היה מספר על שראה במו עיניו אלימות, היה מרמז בעדותו, כי ייתכן שהיו דברים מעולם. בפועל, שלל נוי באופן קטגורי וחד-משמעי את כל  טענות הנאשמים. 
"אני מכחיש שהייתי עד לכך שהנאשמים הוכו, ואני מכחיש שאמרתי זאת לסוהיל."                                                                                   (עמ' 503 לפרטוקול).

כפי שציינו, נוצר קשר, לאורך השנים, גם עם עו"ד פלדמן על רקע אהדתו של העד לעניינם של הנאשמים. 

במהלך הדיון בפנינו, נחקר העד, בצורה חריגה לחלוטין - וללא התנגדות התביעה -  על שיחה שהיתה לו עם עו"ד פלדמן, כאשר השיחה לא תועדה מעולם, ועו"ד פלדמן שימש כעד וחוקר גם יחד (ראה עמ' 502 ואילך).

עו"ד פלדמן הזכיר לעד, כי התקיימה ביניהם - 
"שיחת מסדרון שתחילתה סתמית לגמרי, מידיעתי שאתה היית חלק מהצח"מ של דני כץ ואז במהלך שיחה שהתחילה באופן סתמי, אתה אומר לי שלדעתך האנשים האלה לא ביצעו את הרצח".  (עמ' 502 לפרטוקול)

נוי נשאל לתגובתו לדבריו של עו"ד פלדמן והשיב:
"אני לא זוכר את זה. הרי עכשיו אני מאשר שחשבתי מה שחשבתי. אני זוכר משהו חפיף בפרוזדור".

בהמשך, חקר עו"ד פלדמן את נוי גם על דברים שכביכול אמר לעזרא גולדברג, כאשר באותו שלב הודיעה הסנגוריה, כי גולדברג יבוא להעיד, שעל כן, חילופי דברים בינו לבין העד קבילים.
בדיעבד, לא הובא עזרא גולדברג להעיד. הסנגוריה הודיעה כי היא מוותרת על עדותו. מכל מקום, נוי הכחיש, כי אמר אי פעם לעזרא גולדברג דברים מהם השתמע כי היה עד לאלימות.

ככלל, יש קושי רעיוני בתיזה, לפיה החוקר שהיה האלים ביותר כלפי הנאשם, הוא גם זה הטוען בדיעבד, כי על פי התרשמותו הנאשם חף מפשע. 

אחד הכלים העומדים לרשות בית המשפט בדרך לבחינת אמיתות גירסתו של עד, הינו ההיגיון הדורש עקביות באופיו, ובדרך התנהגותו של עד. 

יישום הדברים לגבי עדותו של נוי מבהיר, כי טענת הסנגוריה, לפיה נוי גם גילה אלימות, וגם האמין לנאשמים נעדרת אותו היגיון פנימי, אותו "חן אצילי של היגיון" (בלשונו של עו"ד פלדמן).

נוי, כזכור, היה חלק מהצח"מ הירושלמי, שהיה משוכנע, כך על פי הנטען, באשמתם של הנאשמים, לאחר עיון בחומר, ומכאן ואילך לאורך כל המעצר השני, פעל באלימות כדי להביא את הנאשמים לכלל הודיה. 
חוקר המשוכנע באשמת נאשם עד כדי כך שהוא מוכן לנקוט בכל אמצעי פסול (לרבות דריכה על האשכים, למשל), כדי להביא חשוד לכלל הודיה, ספק בעינינו אם ניתן לייחס לו פתיחות מספקת, כדי לזנוח את התיזה שהיה משוכנע בנכונותה ופעל, גם בדרך לא חוקית, להוכחתה. ואם קורה הדבר אצל אדם כזה, חזקה שמידת השכנוע שלו תהיה גדולה, והוא לא יסתפק בהסתגרות פנימית ובהתעלמות מהמשך החקירה האלימה.

לעומת זאת, חוקר המנהל חקירה אינטנסיבית, אולם הגונה, במטרה לבדוק דברים, ולא במטרה לכפות על חשוד גירסה, יכול בהחלט להשתכנע בחפותו של חשוד, בין אם הוא צודק בתחושתו ובין אם הוא טועה. 
על חוקר כזה ניתן גם להאמין, כי למן הרגע שהשתכנע בחפות נאשם, אמר את דעתו, כפי שנהג נוי במקרה הנוכחי; אך משום שהחקירה לא היתה אלימה, כמו שהיא מתוארת ע"י הנאשמים, הסתפק בכך.
וההמשך המתבקש: חוקר כזה גם לא יהסס לספר על אלימות, לפחות מהשלב שבו השתכנע, פנימית, כי אכן מדובר במי שלא ביצע את המעשה.
נוי היה עקבי בגירסתו, לפיה התרשם, כי המועקה על סמיר היא מועקה שמקורה בחקירה, ולא באמצעי הפסול בחקירה. 

בתאריך 20.3.84 התקיימה ישיבה לדיון בהארכת מעצרו של סמיר, בה כבר היה מיוצג על ידי עו"ד ואקים.  בפרוטוקול הדיון של ישיבה זו אומר עו"ד ואקים:
"החשוד טוען שהוכה ע"י חוקריו אברמוביץ ושמשון וסעד דאהר." (ת103/ עמ' 2).

הרלוונטי מבחינתנו הוא, כמובן, נוי (הוא שמשון), נשוא הדיון בפרק זה.

לגבי דבריו של הנאשם בישיבה זו של הארכת המעצר, אמרה הסנגוריה:
"הטענה לגבי שמשון נוי בזמן אמת מחזקת את טענותיו של סמיר כי בשלבי החקירה הראשונים אכן שמשון הרביץ לו. איזה אינטרס יכול להיות לו לטעון שדווקא שמשון הרביץ לו, כאשר סמיר אומר ששמשון אמר לו כי הוא מאמין בחפותו בשלב מסוים. אכן, שמשון השתכנע בחפותו של סמיר, אבל זה היה כבר אחרי המכות." (עמ' 81 לסיכומי ההגנה).

פעם נוספת, נוקט כאן הסניגור ב"הסבר מהופך" - "הפוך על הפוך": באותה מידת היגיון, ניתן כמובן לשאול: וכי מה ראה שמשון, שכבר בשלב האמין בחפותו של סמיר, להכותו?
ושמא תאמר, כי סמיר מתכוון לתאריך שקדם "למהפך" מבחינתו של שמשון?

דבריו של הנאשם בפנינו - מבהירים חד משמעית כי סמיר מתכוון לתאריך שלאחר המהפך מבחינתו של שמשון.

הנאשם נשאל ביחס לחקירה ביום  14.3.84:
"ש: ביום הזה חקר אותך גם שמשון?
ת: כן...
ת: אני אמרתי לשמשון בסוף החקירה נשבעתי לו שזה שקר. אמרתי לו שכל זה מהמכות...
ש: מה אמר על זה שמשון?
ת: הוא האמין לי. אני חושב בשלב הזה. הוא הפסיק להרביץ לי." (עמ' 1100 לפרוטוקול).
						
כך בחקירתו הראשית. בחקירתו הנגדית ידע הנאשם לומר, כי גם ב- 18.3 היכה אותו שמשון יחד עם אחרים:
"ש: ספר לנו מה קרה ב- 18.3.
ת: חקר אותי אברמוביץ, חקר אותי שמשון נוי. היה אילן הילאי. ואיימו עלי והיכו אותי באותו יום והביאו את אשתי. זה הסיפור שסיפרתי."

שני התאריכים, גם  14.3 וגם  18.3 הם כבר אחרי המהפך בתפיסתו של שמשון. 

איננו באים חשבון עם הנאשם, על נקיבת תאריך זה או אחר. אנו מוכנים לצאת מנקודת ההנחה, כי סמיר טעה בתאריכים, והוא מערבב בין אירוע שקרה בתאריך מסוים לאירוע שקרה בתאריך אחר. מה שלא ברור לנו הוא, מתי לגירסת סמיר בא לידי ביטוי המהפך בעמדתו של נוי, שהרי אם "מוליך" סמיר את המכות עד לסוף חקירתו, ולטענתו, היה נוי בין המכים אותו גם בשלבים המאוחרים של החקירה, כי אז מאיזה שלב בחקירה ואילך שינה נוי את עמדתו כלפי גירסת סמיר? ועל כך שהיה שינוי כזה, הרי גם סמיר מעיד. 

בתאריך 20.3 נבדק סמיר על ידי רופא, בעקבות התלונה בבית המשפט, כאמור לעיל.
תעודת רופא הוגשה לנו - ת380/. מי שבדק את סמיר בתאריך זה הוא ד"ר השרוני, שאיננו רופא העובד בשירות המשטרה אלא בבית החולים בנהריה. ד"ר השרוני התייחס לכל טענותיו של סמיר, והפעם בניגוד לבדיקות אחרות, גם התייחס ותיעד ספציפית את טענתו של סמיר, כי הוכה. 

על-פי האמור ב- ת380/: 
"הוא גם טוען שהוכה לפני מספר ימים, אך אין לכך סימן בבדיקה."

אמרנו מה שאמרנו לגבי דחיית הטענה, כי הרופאים השונים שבדקו את הנאשמים היו שותפים לקשר הכללי שנקשר כדי להפליל את הנאשמים, ולא נחזור על הדברים.
כדי להשלים את התמונה בנושא זה נזכיר, כי סמיר נבדק ב- 11.3.84, דהיינו כ5- ימים לאחר שנעצר. בפעם זו נבדק ע"י רופא של שירות בתי הסוהר, ד"ר פולנסקי. הרופא לא מצא מאומה וכתב כי מצבו של סמיר משביע רצון. 

בחיפה לא התכחש סמיר לכך, כי נבדק ע"י ד"ר פולנסקי בבית מעצר קישון (נ63/ עמ' 1725). לעומת זאת בפנינו נחקר ד"ר פולנסקי ע"י הסניגור, והוטחה בו הטענה כי לא בדק כלל את סמיר, שכן סמיר לא היה בתאריך ובשעה הנקובים בתעודה הרפואית בבית מעצר קישון, שם על פי האמור בתעודה ת160/ נערכה הבדיקה. 
כיוון שסמיר לא התכחש בחיפה כי נבדק ע"י ד"ר פולנסקי, איננו סבורים שיש ממש בטעוניו של הסניגור, ובתיאוריה שהעלה כאילו סמיר כלל לא נבדק. 

ואם כך: 
ב- 11.3.84 אין סימני אלימות;
ב- 20.3.84 אין סימני אלימות;
מתי איפה הופעלה האלימות, על-ידי נוי או על-ידי אחרים?

אם לא די בכל האמור לעיל, הרי היתה בתיק זה התפתחות נוספת כדלקמן:
לאחר שנסתיימה החקירה בחודש אפריל 84', הועבר התיק לבדיקת השב"כ. חוקרי השב"כ העידו בפנינו, כי אותם לא עניינה כלל השאלה האם הנאשמים או מי מהם מעורבים בביצוע הרצח, אלא רק אם מדובר בפעילות על רקע חבלני עויין.

מכל מקום, כדי לבדוק את השאלות שעניינו אותם, הקליטו חוקרי שב"כ את הנאשמים 2, 3 ו- 5 ביחד עם מדובבים. השיחה התקיימה בלילה שבין 9.4.84 ל10.4.84-. על השיחה נמצא בידינו רישום של אחד המדובבים, אמג'ד פחמאווי, וכן הוגשה תמצית שנרשמה על ידי המכונה "סאמי" (ת41/ ו- ת42/).

ב- ת41/ כותב  "סאמי" שהאזין לשיחה, כי:
"ככלל ציינו כי הם נקיים, הודו בדבר שקר ומקווים לצאת. משבחים את קצין הצח"מ שמשון ומציינים..."

המדובב אמג'ד פחמאווי רשם תמצית מדויקת יותר של השיחה והוא מצטט את דבריו של סמיר כפי שנאמרו. סמיר נשמע אומר:
 "שמשון בחור טוב, לא היכני."

אם רוצה הסנגוריה קול אוטנטי "בזמן אמת" הרי זהו הקול. 

קיימת טענה, כי הנאשמים ידעו בשלב זה שדבריהם מוקלטים. אולם בין אם ידעו שהם מוקלטים ובין אם לאו, אין כל סיבה שסמיר, שבאופן כללי מדבר על מכות, יזכיר ספציפית את שמשון נוי ויאמר כי נוי לא היכה אותו.

סוף דבר בנושא שמשון נוי: 
אנו קובעים כממצא, כי שמשון נוי לא היכה את הנאשם, על אחת כמה וכמה לא דרך על אשכיו, לא הפשיט אותו ולא עשה מאומה מהדברים שמייחס לו הנאשם. העובדה שסמיר מונה את נוי בין החוקרים האלימים, גורעת מאמינותו של סמיר באופן כללי, באשר לאמצעי האלימות שהופעלו עליו.

ז.	פרשת עמאל, אשתו של סמיר

עמאל היא אשתו של סמיר. אין מחלוקת, כי בחודש מרץ 84' היתה אם לשני ילדים קטנים ולתינוקת בת כארבעה חודשים. עוד אין מחלוקת, על עצם העובדה, כי עמאל נעצרה בתאריך 13.3.84 והובאה לתחנת המשטרה שבה שהה גם סמיר באותו יום. 
מחלוקת קיימת, למעשה, לגבי כל שאר רכיבי הגירסה הקשורה בעמאל והדברים יפורטו בהמשך. בשלב זה נאמר, כי מבין טענות הפסול השונות שהעלה סמיר, המפגש עם עמאל היא אחת הטענות הכבדות, אם לא הכבדה שביניהן. 

נזכיר שוב, כי הטענה היא, שהחוקרים איימו על סמיר כי יביאו את אשתו ויכניסו אותה למעצר יחד עם זונות ונרקומנים. כן איימו החוקרים על סמיר, כי יפגעו מינית באשתו. מאוחר יותר אף הובאה אשתו בפניו, לאחר שנעצרה באותו יום, ובנוכחותה חזרו החוקרים על איומיהם בדבר מה שייעשה לה. 
"כתוצאה ממסע המכות והאיומים ... וכתוצאה מן האיומים בפגיעה באשתו נשבר הנאשם ואמר כי הוא מוכן לחתום על כך שייאסר לכל החיים, עם זאת עדיין לא היה מוכן להודות במעשה שלא עשה." (סעיף 22 לטענות הפסול).

בסיכומים טען הסניגור, כי עמאל נבחרה לשמש "כמנוף" שיביא את סמיר למסירת הודיה, לאחר שכשבעה ימי חקירה, שקדמו להבאתה, לא הניבו את התוצאות הרצויות. 
החוקרים, לדבריו של עו"ד פלדמן חיפשו אמצעי דרסטי, והאמצעי הדרסטי היתה עמאל. 

עובדתית, נשענת התיזה על הטענה, כי לא היה כל בסיס למעצרה של עמאל, והצורך היחיד היה לשבור את רוחו של סמיר באמצעותה. 

השאלה אם היה או לא היה צורך ענייני, שמקורו בצורכי החקירה, במעצרה של עמאל, היא אחת הסוגיות המרכזיות בפרשה זו, שבהן נחלקו התביעה וההגנה. 
שאלה נוספת היא, מה בדיוק התרחש בענין זה: האם ראה סמיר את עמאל, האם נפגשו, האם התקיימה ביניהם שיחה. גם בכל הנקודות הללו קיימת מחלוקת בין התביעה להגנה. 

למחלוקת בין התביעה להגנה - ניתן לצפות. קשה יותר להבין קיומה של מחלוקת בין סמיר ועמאל. לא רק משום שמלכתחילה לא היתה סיבה למחלוקת, אלא גם משום שעמד לרשותם כל הזמן שבעולם כדי לדבר על ענין זה, ולהזכיר זה לזה מה התרחש. 
בפועל, כפי שיובהר להלן, לא ניתן להגיע לגירסה עקבית וברורה על סמך דבריהם של סמיר ועמאל באשר למפגש ביניהם. 

ראשון ראשון ואחרון אחרון. נתחיל בדיון בשאלה מדוע נעצרה עמאל. 
הגירסה הבסיסית בנושא הסיבה למעצרה של עמאל ניתנה ע"י החוקר אברמוביץ. אברמוביץ מפנה בהקשר זה למסמך ת149/ דו"ח זכרון דברים מתאריך 12.3.84. 
בתאריך זה התנהלה שיחה בין סמיר לבין החוקרים אברמוביץ, הילאי וכן יחזקאל יוסף. סמיר העלה באזני החוקרים חשד, כי המפתחות הרזרביים לרכבו (טנדר מסוג פג'ו) נגנבו על-ידי נאשם 3 מביתו. סמיר גם העלה את הרעיון כי נאשם 3 עשה שימוש ברכב ביחד עם נאשמים 1 ו5-. מעיון בדו"ח עולה, כי נושא המפתחות הטריד את סמיר, והוא חזר לנושא פעם ופעמיים. 

יש לזכור, כי בשלב זה הגירסה שהיתה בפני המשטרה הינה גירסת ההודאה של נאשמים 3 ו4-, עלי ופתחי, ולפיה מיד לאחר הרצח הועברה הגופה למערה בטנדר של סמיר. 
הטנדר של סמיר הוא, איפוא, נדבך חשוב בגירסה, ואין פלא שסמיר עסוק בהסברים לשאלה אם יתכן שנעשה שימוש ברכבו מבלי שהוא יודע על כך. 

כדי לבחון את השאלה האם יכול היה פתחי להגיע אל המפתחות הנמצאים בביתו של סמיר מבלי ידיעתו של סמיר, צריך היה לחקור את אשתו הנמצאת בבית, והמפתחות, על כן, בתחום שליטתה. 
לדבריו של אברמוביץ, זה אכן הנושא אודותיו נחקרה עמאל, ולצורך כך הובאה לתחנת המשטרה. 
בלשונו: 
"אחרי שהוא מסר את הנושא של המפתחות, אני חשדתי שהוא מנסה להפיל את זה על פתחי כדי לברוח ואשתו מודעת לכך, אז דיווחתי לצח"מ והם החליטו לעצור אותה כחשודה בסיוע לרצח. 
המפתחות בבית, אין אפשרות להכנס לבית ערבי בלי שאף אחד יראה אותך נכנס, ואפילו השכנים רואים אותך... ופתחי נכנס הביתה ועושה מה שהוא רוצה? וגונב את המפתחות בלי שאף אחד יראה אותו? 
לא האמנתי שפתחי גנב את המפתחות. 
אשתו יכולה היתה לקבל הנחיה מסמיר "שפתחי יבוא תתני לו את המפתחות על מנת ללכת להעביר את הגופה", ואנחנו חשבנו שיש לה קשר בנושא הזה והיא יודעת משהו. אנחנו חשדנו בשלב הזה שהאישה מעורבת בעקיפין או במישרין ברצח, לכן הוחלט בצוות לעצור אותה" (עמ' 746 לפרוטוקול). 

פרט לאברמוביץ, שהבהיר כאמור את הרקע למעצרה של עמאל, נחקרו בנושא זה גם חוקרים נוספים: גם ראש הצח"מ פקד גולדגרט, וגם שמשון נוי. 

פקד גולדגרט, אשר על אמינותו לא חלק גם הסניגור, העיד בכנות רבה, כי הוא איננו זוכר מדוע נעצרה עמאל. הוא זוכר כי אנשי הצח"מ פנו אליו וכי הוא אישר את מעצרה, אולם איננו זוכר את הסיבה: 
"ת. מעצרה של אשתו של סמיר הוא אחד מסימני השאלה הגדולים שהצבתי לעצמי והתלבטתי הרבה מאד עכשיו כשקראתי את החומר לקראת הדיון כאן. העילה למעצרה היווה סיוע לאחר מעשה, משהו מעין זה. אני לא מצליח להבין כרגע מדוע היא בכלל נעצרה. אני רק אומר בצורה חד משמעית - לא נתתי יד ולא הייתי נותן יד למעצר לצורך קיום לחץ על סמיר; אני ידעתי על המעצר הזה ואני אישרתי אותו... אני לא יודע להסביר את הענין, ניסיתי ללמוד מהכתובים ולא הצלחתי. יש שם איזושהי טענה של מפתח רזרבי של הרכב, לא מתקבל על דעתי, משהו לא מסתדר לי, ההגיון בענין לא מסתדר לי, ואני פשוט לא זוכר. 
אני חש מאד לא נוח בנושא הזה של המעצר שלה. אני אומר עוד פעם, חד משמעית, המעצר לא בוצע כדי ליצור לחץ על סמיר." (עמ' 919 לפרוטוקול שורות 10-18). 

אין כל סיבה שלא לקבל את דבריו של גולדגרט, שלא ניסה לטייח את המציאות ולבדות מניע,  שלא היה קיים, למעצרה של עמאל.
כיוון שכך, יש לצאת מנקודת ההנחה שאכן המעצר אושר על ידי גולדגרט, מטעמים, שבזמנו נראו לו טעמים ענייניים של טובת החקירה, שאכן מצדיקים את מעצרה של עמאל. 
במבט לאחור יתכן שניתן לחלוק על שיקול הדעת. אין שום ספק שצריך לגלות סף רגישות גבוה יותר, כאשר מדובר במעצר של אישה צעירה, אם לשלושה ילדים קטנים. 

קל מאד לבחון את הענין בחינה "סטרילית", במיוחד כך שנים רבות לאחר מעשה, ולומר כי לא היה צורך במעצר; לא כל שכן היום, לאור רגישותנו הרבה יותר למעצרים ולהיבט החוקתי.
לא כן, כאשר הדברים הם בתהליך התהוות, החקירה פורשת זרועות לכיוונים שונים, והתמונה עדיין איננה בהירה. בשלב שבו נעצרה עמאל, עדיין לא היה ברור מה חשוב יותר ומה חשוב פחות, ויתכן בהחלט שמה שנראה היום כשולי וזניח, נראה אז כנקודת מפתח שמצדיקה נקיטה באמצעים חמורים, לרבות מעצרה של עמאל. 

לפיכך, כאשר אומר גולדגרט, כי הוא אישר את המעצר, הרי יתכן שבזמנו, בשלב שבו היתה החקירה, האמין בתום לב כי זה אמצעי נכון ודרוש, שאיננו דרסטי מדי, בהתחשב בשאלות שעמדו על הפרק. 

שמשון נוי, שלגביו כבר אמרנו מה שאמרנו, גם באשר לכנותו, אמר בנושא זה:
"אני חושב שהיתה תשתית למעצר, עד כמה שאני זוכר התשתית היתה ידועה לי" (עמ' 508 לפרוטוקול).

בהמשך נשאל שמשון נוי:
"ש. בהגינותך לא שללת את האפשרות שסיבת המעצר היתה אולי כדי ללחוץ על סמיר. 
ת. נכון. אבל זאת לא היתה המטרה. היו מקרים שבהם אתה עוצר מישהו שקרוב לחשוד זה גורם לחץ לחשוד... 
ש. אני אומר לך שהמעצר כולו היה למטרות לחץ.
ת. אני לא מסכים" (עמ' 509).

תשובותיו של שמשון נוי בענין זה מקובלות עלינו. אנו מוכנים לצאת מנקודת ההנחה, כי כפי שאמר נוי היתה תשתית למעצר, ויחד עם זאת היו החוקרים מודעים לכך כי כאשר עוצרים מישהו קרוב, בן משפחה, הדבר יוצר לחץ על החשוד. 

אנו מוכנים אפילו להניח, כי החוקרים קיוו להפיק רווח משני מהמעצר, הוא השפעתו על סמיר. עדיין אין בכך כדי להפוך את המעצר לאמצעי פסול.
כל מעצר של בן משפחה, לעולם הוא גורם מתח, חששות, אולי אפילו יאוש, לחשוד שנחקר באותו זמן. 
אין כלל גורף האוסר על מעצרם של בני משפחה כל עוד קיימת סיבה לכך. 
הדגש מוסב, לדעתנו, על מה שאמרנו לעיל, דהיינו שגולדגרט אישר את המעצר, הוא עשה זאת מטעמים ענייניים בלבד. 
בפועל, כפי שנבהיר להלן, מעצרה של עמאל לא גרם לשבירתו של סמיר, שהרי מתאריך מעצרה ועד לתאריך מסירת ההודאה ע"י סמיר, חלפו לא פחות מ5- ימים, שהם פרק זמן ארוך ביותר במושגים של חקירה. 

עמאל שוחררה ביום 15.3.84.
חזקה על החוקרים שלו היו רוצים להשתמש במעצרה של עמאל כמנוף לשבירתו של סמיר, היו מחזיקים אותה במעצר פרק זמן ארוך יותר, ומאותתים בכך לסמיר, כי כל עוד לא יפצה את פיו לא תשוחרר אשתו. 
במהלך הימים שבין מעצרה של עמאל לבין מסירת ההודאה ע"י סמיר, היו גם יומיים שלושה שבהם סמיר כמעט שלא נחקר, דהיינו ניתנה לו הזדמנות לנוח ולחשוב. 
ספק בעיננו אם החוקרים, הלהוטים כל כך לשבור את סמיר, היו מסכימים במקרה זה לראות בעמאל מעין "פתיל השהיה", כך שפירות מעצרה לא ייקטפו סמוך לאחר המעצר; מה עוד, שבפרק הזמן הזה, עובדת שחרורה מן המעצר יכולה להוודע לסמיר, ואזי כל אמצעי הלחץ הזה מתפוגג.

הסוגיה הבאה לבחון היא, מה בדיוק התרחש במהלך מעצרה של עמאל. כפי שיובהר להלן קיימות סתירות של ממש בנושא זה. 

עיון, והשוואת עדויותיהם של סמיר ועמאל מביא למסקנה, כי מה שהתרחש בפועל, כנראה לא היה דרמטי דיו, שעל כן נאלצים סמיר ועמאל לעבות את הדברים, לשכתב אותם באופן שתיווצר תמונה של ארוע טראומטי. כיוון שאין מדובר בתיאור אמיתי, יש הבדלים מהותיים בין הגירסאות.

עמאל נעצרה ב13.3.84- בשעות הצהרים. על פי הרישום ביומן הצח"מ, יצאו מספר חוקרים לסכנין  על מנת להביאה בשעה 14:00.
הודעתה של עמאל נ65/, נגבתה בשעה 14:10, בעכו. 
במאמר מוסגר, יש בכך כדי להצביע על חוסר הדיוק שברישומים ביומן הצח"מ (ת92/), שכן על פי יומן הצח"מ הובאה עמאל לעכו בשעה 15.20. 
בשעה 16.00 יצאו החוקרים עם עמאל לקישון,  ובשעה 16.30, שוב על פי הרישום ביומן הצח"מ, נחקרה עמאל בקישון. 
בשעה 18.00 על פי יומן צח"מ + אסמכתא לכליאה, עאמל נעצרה והועברה לכלא הנשים בקישון. 
בשעה 19.20 נתקבלה בבית המעצר. 
בשעה 19.15 נרשמה יציאתו של סמיר מקישון. זאת על פי יומן צח"מ + כרטיס חבוש נ16/. 

באשר לשלבי המעצר, מתארת עמאל בעדותה, בעמ' 1290 לפרוטוקול, כי נעצרה בביתה שבסכנין, משם הועברה לעכו. מעכו נלקחה ע"י החוקרים: סעיד, רונן והשוטרת שושנה, ל"ג'עלמה", היא קישון. 
עמאל העידה, כי כאשר נעצרה, השאירה את ילדיה עם חמותה ובת דודתה, "כי אמרו לי שיחזירו אותי" (עמ' 1290 שורה 14 לפרוטוקול).  

על פי גירסתו של סמיר, וכן על פי גירסתה של עמאל, התקיים מפגש ביניהם, ביום 13.3, במקום מעצרו של סמיר בקישון. 

חוקרי המשטרה, מכחישים את עצם קיומו של מפגש בין עמאל לסמיר. 

בעמ' 490 לפרוטוקול אומר נוי:
"לפי מיטב זכרוני הם בכלל לא נפגשו. אינני רואה את האפשרות גם שיפגשו". 

אברמוביץ שלל גם הוא את הטענה, כי הייתה הפגשה בין סמיר ובין עמאל. לדבריו "אסור היה להכניס נשים למקום של גברים" והוא לא הביא את עמאל למקום שבו היה סמיר. 
גם אילן הילאי מעיד, כי הוא לא הפגיש את סמיר עם עמאל ולא ראה כי מישהו אחר הפגיש ביניהם (עמ' 289-290, 292). 

מפי החוקרים, איפוא, אין אישור לכך שהתקיים כלל מפגש בין סמיר לבין עמאל. 
היחידים שטוענים לקיומו של מפגש זה, הם סמיר ועמאל ופי שיובהר להלן, גרסותיהם בנושא זה אינן עקביות ואינן אחידות. 

נתחיל בנושא זה מגירסתה של עמאל. עמאל העידה בחיפה כדלקמן (נ66/ עמ' 1745): 
היא הוכנסה לחדר שבו נחקר סמיר. סמיר ישב לבוש בחולצה עם שרוול קצר. היא תמהה על כך, וסמיר סיפר לה כי הוחזק כל הלילה בחוץ "כשהוא לבוש באותה צורה, כשהוא עירום". 
בחדר היה אז אברמוביץ שקרב מנורה אל פניו של סמיר, ואמר לו כי הוא ירסס גז אל פניו אם יזיז את פניו מהמנורה. אברמוביץ איים עליה בנוכחותו של סמיר, כי הוא יכלא אותה יחד עם נרקומנים וזונות, ואת הילדים שלה יכניסו לבית יתומים. 
אם לא די בכך הרי החוקרים גם אמרו לה בנוכחות סמיר, כי "אם לא אדבר כמו שהם רוצים, אזי הם יפשיטו אותי ויכניסו אותי בין הנרקומנים כדי שיבעלו אותי" (שם בעמ' 1745).

יש חשיבות בכך שלפי גירסת עמאל הלחץ החקירתי הופנה בשלב זה, גם אליה, והחוקרים רצו ממנה גירסה מסוימת. המשמעות היא, כי אכן החוקרים ראו בה עדה חשובה, ואין מדובר רק בחקירה פיקטיבית, שכל כולה נועדה לשבור את רוחו של סמיר. 

בהמשך מתארת עמאל, דיאלוג שבו החוקרים פונים גם אליה וגם אל סמיר. הדיאלוג ארוך למדי וכל הצדדים שותפים לו: עמאל, החוקרים וסמיר.
עמאל מספרת, כי לאחר שאיימו עליה, פנו החוקרים לסמיר, והשמיעו גם באוזניו איומים בדבר גורלה וגורל המשפחה. סמיר ענה להם, כי הוא לא עשה דבר, וכי גורל ילדיו הוא על מצפונם של החוקרים, שהוא לא הכיר כלל את דני המנוח, וכיו"ב. 

בחקירה הנגדית הטיחה התובעת בעמאל, כי סמיר סיפר סיפור שונה לחלוטין על המפגש ביניהם ואמר, כי היא הובאה רק על סף החדר, הראו לה את בעלה ומיד לקחו אותה משם. על כך ענתה עמאל ואמרה "אני עומדת על דעתי כי נכנסתי לחדר ושמעתי את כל השיחה שהייתה כפי שאני העדתי עליה כאן" (נ66/ עמ' 1746-1748). 

בעדותה בפנינו התחילה עמאל בכך, כי הביאו אותה רק עד לפתח החדר שבו ישב סמיר, ואסרו עליה לדבר עימו. לאחר מכן בתשובה לשאלות שהוצגו לה, סיפרה על איומים שהשמיעו החוקרים הן כלפיה והן כלפי סמיר. 

הרושם הכולל מעדותה של עמאל בפנינו, היה, כי מדובר באירוע קצר הרבה יותר, מהאירוע שתואר על ידה, בחיפה. אירוע שבו עמאל עומדת בפתח החדר וסמיר נמצא בתוך החדר, ואשר בו לא מתקיים דיאלוג, לפחות לא בין עמאל ובין סמיר. 
"שאלת בית משפט: אמרת כשעמדת בדלת שמעת שאומרים לסמיר שאם לא יחתום יהרסו לו את הבית ויקחו לו את הילדים. מה הייתה תגובתו של סמיר? 
ת. אני ראיתי שהוא יושב על הכיסא ולא דיבר כלום. לא שמעתי שהוא דיבר, לא הגיב. 
ש. כל זמן שהיית בפתח הדלת, סמיר לא דיבר בכלל? 
ת. לא." (עמ' 1297 לפרוטוקול שורה 14 ואילך). 

במקביל, טענה עמאל גם, כי מה שאמרה בחיפה משקף את האמת.

לעומת גירסתה של עמאל בחיפה אשר לפיה, כפי שאמרנו, מדובר באירוע שלם ומלא, הכולל שיחה בין כל המעורבים, בתוך החדר, מסר סמיר בחיפה, גירסה שונה לחלוטין. גירסתו מתקרבת יותר לגירסת החוקרים, הטוענים, כאמור, כי לא היה כלל מפגש בין השניים.

האירוע הבולט בחקירה ביום 13.3.84 מבחינתו של סמיר, הינו קירוב המנורה אל פניו, כאשר לדבריו החוקרים "לכלכו" על אשתו (נ63/ עמ' 1719). באשר לנוכחותה של עמאל, כל שאומר סמיר הוא, כי "הם חזרו והביאו איתם את אישתי עד לדלת החדר... הדלת הייתה פתוחה ובזמן זה ראיתי את פקד שאול עזרא עובר ליד הדלת ואינני יודע לאן הלך" (שם בעמ' 1719).
זו כל התייחסותו של סמיר בחקירה ראשית לעניין המפגש עם עמאל. 
בחקירה נגדית, סמיר כמעט שלא נחקר על נושא זה.  
מכל מקום, ועל פני הדברים, מישהו מהשניים לא דיבר אמת, שהרי ההבדל בין הגרסאות הוא תהומי.  
 
בעדותו בפנינו, תאר סמיר, תיאור אנימי, חסר ממשות, אירוע שספק התקיים ספק לא התקיים, בוודאי לא אירוע טראומתי שהטביע את חותמו מכאן ואילך, לאורך כל החקירה:
"ש. מה היה בחדר? 
ת.  אשתי עמדה בדלת אמרו לי הנה אשתך אם אתה לא מאמין הנה היא. לפני כן אמרו לי נעשה לאשתך ככה וככה. 
ש. כמה זמן ראית אותה?
ת. דקות. כמה דקות. 
ש. דיברתם? 
ת. אני לא זוכר אם דיברתי איתה. היא עמדה בדלת ולא נכנסה בפנים." (עמ' 1257). 

לסמיר הוצגה מלוא גירסתה של אשתו, אשר בעיניה, כנראה, הרכיב הבולט במצבו של סמיר היה עניין היותו לבוש בחולצה קצרת שרוולים למרות היום החורפי.

"ש. אשתך אומרת שהיא נכנסה לחדר וראתה שאתה יושב עם חולצה עם שרוולים קצרים ואז ירד גשם והיא שאלה אותך למה אתה לבוש ככה ואתה אמרת שבמשך כל הלילה החזיקו אותך עירום בחוץ.
ת. אמרתי שאני לא זוכר אם דיברתי ואם היא אמרה לי משהו."  (עמ' 1259). 
 
סמיר לא טען, עד אשר הוצגה לו גירסתה של עמאל בחקירתו הנגדית בפנינו, כי היה אירוע כזה שבו הוחזק במשך הלילה בחוץ, בגשם, לבוש בחולצה בעלת שרוולים קצרים. 

זהו איננו עניין של מה בכך. העמדת אדם בלילה קר, כשלגופו רק חולצה קצרת שרוולים (או, על פי וראציה אחרת, כשהוא עירום), הוא אמצעי מעורר צמרמורת, תרתי משמע.
אמצעים פסולים שמידת "העינוי" בהם קטנה בהרבה זכו להתייחסות ממשית, והוזכרו פעמים רבות, ואילו אירוע של החזקתו לילה שלם, עירום, בקור, לא זוכה להתייחסות.  

סמיר נשאל על כך: 
"ש. עד היום לא סיפרת בשום מקום לאף אחד שהחזיקו אותך במשך הלילה בחוץ בגשם עם שרוולים קצרים עירום או לא עירום? 
ת. לא הסברתי את כל החקירה פרט ופרט גם לעורך הדין לא סיפרתי כל פרט אני לא אזכור שבעים יום מה היה יום יום."  (פרוטוקול עמ' 1259). 

אין צורך לומר, כי זו תשובה שאין בה ממש והיא אינה מסבירה מאומה.

נוסיף בהקשר זה, כי טענות הפסול, במסמך שהוכן בעמל רב ע"י הסניגוריה, כאשר הנאשמים כולם לרבות סמיר, שיבחו את סנגוריהם הנוכחים על מספר השעות הרב שישבו עימם ורשמו את גירסתם במלואה, אינן כוללות טענה ולפיה הועמד סמיר עירום או לבוש בגדים קלים, בליל חורפי קר, לפני המפגש עם עמאל. 

הוסף לכך את העובדה, שעמאל מתארת דו שיח שלם שהתנהל סביב עניין זה, וסמיר כאמור איננו זוכר מאומה, והספק בקיומו של מפגש ביניהם - מתעצם.

כפי שאנו שבים ומציינים, המפגש עם עמאל, על פי טענת הסנגוריה מהווה אחד האירועים הדרמטים בחקירתו של סמיר אם לא הדרמטי שבהם. 

כיוון שכך, הגירסה שהיינו אמורים לשמוע בנושא זה צריכה הייתה להיות ברורה, חד משמעית, גם בטענות הפסול.

הסניגוריה בסיכומיה טוענת לעניין זה: 
"אמנם עדויות השניים אינן חופפות אחת את השניה, אך דווקא עובדה זו מצביעה על אמינות ועל אי תיאום גרסאות. עאמל זוכרת את המפגש בפרטים רבים יותר, מאחר ועבורה זוהי התנסות אחת ויחידה, ואילו סמיר, שעבר ימי חקירה ארוכים ומתישים ואירוע זה הינו טיפה בתוך ים האירועים האחרים, זכרונו יותר כללי ומטושטש. שניהם מעידים כי על אירוע זה עצמו לא שוחחו ביניהם." (עמ' 56 לסיכומי ההגנה בכתב). 
 
המעט שנוכל לומר הוא, כי ההסבר שמציעה הסניגוריה איננו הסבר. 
אין צורך בתיאום גרסאות, כדי ש"השלד" של האירוע יהיה זהה בתיאוריהם של השניים. למקרא עדויותיהם של השניים הרושם המצטייר הוא כי כל אחד מהם מספר על אירוע אחר, ולכך אין הסבר. ואין כאמור, הסבר להעדרו של הלילה בחוץ, בקור, עירום (או רק עם חולצה דקה) - מטענות הפסול.

אין גם ממש בטענה ולפיה אצל סמיר הלך אירוע זה "לאיבוד" בתוך ים האירועים הכללי שעברו עליו במהלך החקירה. 

כפי שאמרנו זה איננו סתם אירוע. המפגש עם עמאל הוא "האירוע" בה' הידיעה כפי שהוצג לפנינו. אפילו היינו אומרים, כי עבור סמיר זהו רק אירוע אחד במהלך החקירה, עדיין לא היה בכך הסבר לשינויים הבולטים שבגירסה. מפגש עם עמאל, היה רק אחד. 
זהו איננו עוד מפגש עם החוקרים שבו היכו אותו בדרך כזו או אחרת. זהו מפגש יחיד עם אשתו, אם ילדיו, שתוצאותיו היו הרות אסון מבחינת סמיר, עפ"י גירסתו.

במאמר מוסגר נאמר, כי גם הסברה של עמאל, לפיו לא דיברה עם סמיר במשך השנים על האירוע הנ"ל, כי "מה יש לי לדבר על זה שהוא שמע אותי ואני שמעתי אותו והוא היה איתי ואני הייתי איתו." (עמ' 1293), אין בו ממש. 

ספק בענינו, גם אם ניתן להאמין לכך, שהם לא דיברו במשך השנים. 
החקירה, המשפט והמאסר, היוו מטבע הדברים את תמצית חייהם של סמיר ועמאל בכל אותן שנים ארוכות, וכי מדוע לא ידברו על אותו פרק טראומטי בחקירה, במיוחד כך כאשר סמיר יודע (לדבריו), כי  המפגש עם עמאל תרם תרומה של ממש לכך שהודה ובדיעבד שהורשע?

כאשר נחקר אברמוביץ, הטיח בו הסניגור: "אני אומר לך שאתה המלצת לעצור אותה כי כך תפעילו לחץ על סמיר כי יש לו אישה ותינוקת בבית ואם תעצרו את אשתו זה יקדם את החקירה". על כך השיב אברמוביץ: "זה לא נכון זה גם לא היה שובר אותו אם לא היה קשור ברצח. הוא לא היה מודה סתם בגלל שאשתו נעצרה. אם הוא לא קשור ברצח הוא יתן לאשתו להעצר... אם סמיר היה חף מפשע לא היה מפריע לו שאשתו נעצרת." (עמ' 746 לפרוטוקול). 

תשובתו של אברמוביץ זכתה לחוסר אימון מוחלט של הסניגוריה. 
בדיעבד, תשובתיו של סמיר עצמו, התיאור הפושר והחיוור של האירוע כפי שנשמע מפיו, וחוסר ההתאמה המינימלי בינו ובין עמאל, מצביעים על כך שתשובתו של אברמוביץ איננה אבסורדית כפי שהסניגוריה בקשה להציגה. 

השתלשלות החקירה בימים שלאחר מכן מחזקת את המסקנה כי המפגש עם עמאל לא היה טראומטי כפי שסמיר מציג זאת בפנינו, ולא שבר את רוחו של סמיר. 
כפי שציינו לעיל, ב13- בחודש, יום המפגש, סיפר סמיר בת338/ ובת215/, כי שמע את שיחת התכנון שהתקיימה בין  אחמד ופתחי ליד המקרר בסופר סל, וכן סיפר שראה את גופת הילד במערה. 
למרבית הפלא, יום לאחר מכן, ב14- בחודש, חוזר בו סמיר מהגירסה הנ"ל. 
בת234/, זיכרון הדברים שנרשם על-ידי רונן רובין, חוזר בו סמיר חלקית מהגירסה, כי שמע את שיחת התכנון, וטוען כי אמנם ראה את אחמד ופתחי מדברים זה עם זה, אבל לא שמע את תוכן השיחה, ועל פי דבריו "הם דברו בשקט כאילו דבר סוד" (ת234/ עמ' 1). 

זה כמובן שינוי ונסיגה בולטים מגירסה שבה ערב סמיר את עצמו, ולו רק בגדר שומע פסיבי, של שיחת התכנון שנעשתה על ידי אחרים. 

גם מן הרכיב השני שיש בו משום התקרבות לנושא הרצח, דהיינו, העובדה שראה את הגופה במערה כאשר זרק את הזבל בשבת, חזר בו סמיר באותה שיחה עם רונן רובין המפורטת בת234/. סמיר טוען, כי המערה שבפתחה שפך את הזבל איננה המערה שבה נמצאה הגופה.  
אין צורך לומר כי אף זו נסיגה בולטת מן הגירסה הקודמת, ובוודאי שאיננה התפתחות מוכתבת ע"י "התבנית". 

ושוב אנו חוזרים לתמיהה שמלווה אותנו לאורך כל הדיון בקבילות הודיותיהם של הנאשמים וחוזרת שוב ושוב בווריאציות שונות אצל כל הנאשמים.  הכיצד זה נאשם, שיום קודם לכן זועזע קשות כאשר הובאה בפניו אשתו, אשר אויים כי היא תושלך אל בין נרקומנים וזונות, והחוקרים אף אמרו לו כי יתעללו בה מינית, מרשה לעצמו - דווקא אחרי אותו אירוע מלחיץ, שהיום הוא טוען כי שבר את רוחו -  לחזור מגירסה קודמת, בלי לחשוש לתוצאות הקריטיות שיכולות להיות לחזרה זו לגביו הוא ולגבי משפחתו.  

היכן הוא "הרצון השבור"?   

היכן "ההשפעה המצטברת" של כל אמצעי האלימות והמפגש בינו ובין עמאל במיוחד? 

אם לא די בכך, הרי שיום אחד אחר כך, ב15.3-, באה ווריאציה נוספת על הגירסה שהושמעה כאמור, ביום 13.3. הנאשם משמיע גירסה שהיא בבחינת "לומר ולא לומר" בנשימה אחת (ת339/). 
לדברי סמיר, הוא אמנם לא שמע מה דיברו אחמד ופתחי, אולם, אחר הצהריים, כאשר נסע עם אחר בשם סעיד, סיפר לו סעיד על תוכן שיחתם של אחמד ופתחי. 
זו ללא ספק גירסה יצירתית, שספק אם היא מתיישבת עם "רצון שבור", שאיננו מסוגל לחשיבה עצמאית, אלא ממוקד כולו בניסיון להשביע את רצונם של החוקרים. 

גם הרכיב הנוסף ב"גירסת ההתקרבות" (עניין הזבל) זוכה לוואריאציה נוספת בתאריך זה. בת339/ מבקש סמיר לתקן דברים שמסר ביום 13.3. הוא מספר, כי בשבת 10.12.83 אמו ואחיו אמנם שפכו אשפה ליד מערה ביעד ואספו עצים.  הוא עצמו ירד מרכבו, יחד עם בתו, אך לא ראה גופה. לדבריו, "אם הייתי רואה גופה הייתי מודיע למשטרה ולא הייתי מביא עצים." (עמ' 2 להודעה ת339/).  

סיכום שני ה"תיקונים" שעורך סמיר בגירסתו, בתאריך 15.3, מצביע על כך שסמיר מנתק עצמו לחלוטין מכל מעורבות ברצח אפילו לא בדרך של שמיעה או ראיה פסיביים. 
וזאת, כאשר בתאריכים ה14- וה15- בחודש הופעלו על סמיר, לטענתו, אמצעים פסולים, וחודשו שוב ושוב האיומים המתייחסים לעמאל, על מה שיעשו לה, ההתעללות המינית שיבצעו בה וכיוצ"ב.  

אינך יכול שלא לתמוה, כיצד הרשה לעצמו הנאשם לרוקן מתוכן את גירסתו מיום 13.3, כאשר הוא חרד לגורלה של אשתו, והוא מבין כבר חד משמעית - כך על-פי טענתו - כי החוקרים לא יהססו לפגוע בה. 

ה15- בחודש מסתיים, איפוא, בכך שלמעשה סמיר חזר בו מכל האלמנטים המפלילים (לגבי אחרים ולא לגביו הוא) אשר בהם הודה, אם ניתן לקרוא לכך הודייה, ב13.3-.
גם ב16- בחודש אין כל התפתחות של ממש בחקירה, וכך גם ב17- בחודש.   

הנה כי כן, דווקא בימים שבהם אמור היה רצונו של סמיר להיות שבור לרסיסים הוא אומר את שלו, ובידי החוקרים אין, בשלב זה, כל ראיה של ממש שבאה מפיו לענין מעורבותו ברצח. 

ח.	ההודאות ביום 18.3.84 

(1)	ההודאות המוקדמות - ת151/, ת307/

המפנה האמיתי מבחינת סמיר מתרחש ביום 18.3.84. 

ככל שהדברים אמורים במפגש עם עאמל, חלפו עברו להם חמישה ימים מלאים. 

ההתפתחויות בתאריך זה מתחילות בשעות הבוקר. בשעה 10:40 נרשם דו"ח זכרון דברים ת151/. זכרון הדברים נרשם ע"י אילן הילאי בנוכחות זלצר, ויש בו הודיה. לדברי החוקרים, פרץ הנאשם בבכי ואמר כי אחמד קוזלי היה זה שסיבך אותו ברצח, ואיים עליו, כי יפגע בו ובמשפחתו. 
"בן זונה אחמד קוזלי, הוא אשם, הוא סיבך אותי, איים עלי בסכין ואמר לי שיחתוך אותי מלמעלה עד למטה אם לא הייתי הולך. הוא אמר שיהרוג את הילדים שלי אם לא אלך איתו."

מאוחר יותר הזעיק אילן הילאי את אברמוביץ' כדי שישמע את הודייתו של סמיר. אברמוביץ שמע  ורשם את זכרון הדברים ת307/, בשעה 13:00.

ת307/ הוא אכן הודאה. סמיר מספר, כי השתתף ברצח, אולם, גם כאן הוא משליך  את כל האחריות על אחמד . אחמד עשה הכל, ואילו הוא עצמו רק נהג את הטנדר על פי הוראותיו של אחמד. סמיר חתם על כל אחד מעמודיו של ת307/ ואף כתב בכתב ידו: "זה מסרתי לכם, דבר זה אמת".

בהמשך ישיר לדברים אלה נרשם על ידי פקד אברמוביץ, זכרון דברים נוסף, ת340/, בו מצוטטות שאלותיו של סמיר לפני העברתו מקישון לנהריה, השואל את אברמוביץ: "לפי דעתך כמה אני אקבל בית סוהר על זה שעזרתי לחטוף את הילד ואחרי שרצחו אותו להעביר את הגופה ליעד?"

(2)	מה הביא את סמיר להודיות

באופן כללי, ולפני שאנו ניגשים לבדיקת טענותיו הספציפיות של הנאשם, בין בחיפה ובין בפנינו,  באשר לתאריך זה וההודאה, אנו רואים לנכון להעיר את ההערה הבאה: 

סמיר איננו טוען לשימוש באמצעים פסולים "חדשים", שלא נקטו בהם בימים שקדמו לתאריך זה. למעשה, על פי גירסתו, חזרו החוקרים על אותם אמצעים פסולים שלהם הורגל למן תחילת מעצרו ב6.3.84-.

אם אמנם יש חידוש כלשהו מבחינת החקירה ביום 18.3, לגירסת סמיר, הרי הוא מצוי בכך שהחוקרים אומרים לו באופן מפורש, כי חשודים אחרים סיפרו על חלקם בפרשת הרצח והפלילו גם אותו.  בחיפה, אומר סמיר בענין זה: 
"אז הוא אמר לי (הכוונה לזלצר) כי כל אחד מן הנאשמים מס' 1,3,4, ו5- דיבר עלי וכל אחד מהם סיפר את החלק שלו בפרשת החטיפה והרצח, ולכן הוא רס"ר זלצר אומר לי שאני גם כן אספר את החלק שלי ברצח... אז סיפר לי זלצר כי הנאשם מס' 1 הודה במעשים שהוא ביצע במהלך החטיפה והרצח וזלצר ציין באזני מספר פרטים שלטענתו הנאשם מס' 1 הודה בהם." (נ63/ , עמ' 1705). 

לאחר מכן ממשיך סמיר ומספר על האמצעים הפסולים שננקטו נגדו באותו יום, כגון שהלבישו מסכה על ראשו, שהחזירו אותו לתא, והאיומים שאיים עליו החוקר אילן הילאי אשר אמר לו, כי אם לא ידבר בטוב אז הם  "יראו לו", ועוד.

זלצר, בעדותו בפנינו, לא שלל את האפשרות כי יתכן שאמר לסמיר שאכן חברו הודה והפליל אותו, אם כי לא זכר במפורט אם אכן נאמרו הדברים לסמיר באותו תאריך (עמ' 474, 472, 471).

עובדתית, אין מחלוקת שבאותו תאריך, 18.3.84, כבר היו בידי החוקרים הודיותיהם של עלי ופתחי. 

ואם כך: מבחינת סמיר זו יכולה אכן להיות התפנית שגרמה לו להודות. 

לא אמצעי אלימות ואף לא המפגש עם עאמל, אלא הבנה כי מצבו קשה, כי חבריו הפלילו אותו, וכי אם לא ידבר יתכן שרק יזיק לעצמו. התוודותו של סמיר בתאריך זה יש בה, איפוא, בחירה חופשית, בחירה בקטנה שבין שתי רעות: או שידבר ויוכל לנסות לגמד ולהקטין את חלקו (כפי שאכן עשה, שהרי את מלוא האחריות השליך על נאשם 1) או שתהיינה בידי המשטרה רק גירסאותיהם של חבריו, אשר כרכו את החבל סביב צווארו.  

כל החוקרים שהשתתפו בחקירה באותו יום מספרים כי סמיר פרץ בבכי, בסמוך למסירת ההודיה. הבכי יכול להצביע על כך שסמיר הבין את חומרת מצבו, וסבר, בצדק או שלא בצדק, שלא נותרה לו למעשה ברירה אלא לומר את דברו. 

כל שלושת זכרונות הדברים הללו גם יחד משקפים תהליך עיקבי של חשוד, שמגיע לנקודת מפנה, משום שהוא מבין כי העובדות סוגרות עליו. 
בהנחה שהדו"חות אכן משקפים את האמת, הרי יש בהם דינמיקה סבירה, שבשיאה נמצאת ההודיה, ת363/, שנגבית באותו יום בשעה 17:00. 

(3)	הילאי מחכה לגולדגרט
 
הילאי סיפר, כי אחרי שהזעיק את אברמוביץ הוא נשלח לצומת יגור כדי להמתין לגולדגרט, שהיה אמור להגיע אף הוא לאור ההתפתחות בחקירה. לדברי הילאי הוא המתין לגולדגרט בצומת כ3- שעות, בסופו של דבר לא נפגש עמו, והוא אינו יודע מה קרה. 

עו"ד פלדמן הטיח בהילאי, כי כל הסיפור "המשונה", של המתנה בת שלוש שעות בצומת למפקד הצח"מ, לא היה ולא נברא ונועד רק להרחיק את הילאי באותן שלוש שעות רלבנטיות מסמיר.

 לפי הנטען, באותן שלוש שעות, הוכה סמיר, והילאי, שרצה, להרחיק עצמו ממסכת ההתעללות בסמיר באותו פרק זמן, העמיד את עצמו, כביכול, בצומת, רחוק מכל המתרחש בחקירתו של סמיר. 

בלשונו של עו"ד פלדמן:
"ש. אני אומר לך שהמצאת את כל סיפור הצומת כדי להרחיק עצמך מ3-4- השעות הללו בחקירה.
ת. אתה טועה ושוב טועה. אני עמדתי שם 3 שעות וכשחזרתי התעצבנתי על כולם שנתנו לי להמתין 3 שעות... עד כמה שאני זוכר הייתי ללא מכשיר קשר... כשזלצר הגיע התרגזתי מאוד. אני לא זוכר את חילופי הדברים בינינו אבל בעיקר על זה שנתנו לי להתייבש שם." (עמ' 325).

נאמר בעניין זה כך: מקובל עלינו כי  סיפור עמידתו של הילאי בצומת כ3- שעות הוא סיפור תמוה, ולא ברור לנו מה בדיוק קרה. 
יחד עם זאת, איננו סבורים, כי המסקנה מתוך אירוע זה, היא מה שמבקש עו"ד פלדמן להסיק. 
 
התוודותו של סמיר בת151/ היתה, לכל הדעות, לפני שהילאי יצא לצומת. המהפך מבחינתו של סמיר נמצא כבר בת151/. הדו"חות הנוספים, עד לגביית ההודאה, אינם מעלים ואינם מורידים, למעשה, מבחינה חקירתית. זו חזרה על אותם דברים.  
אם מדובר במסכת של התעללות, הרי החשיבות היא בהתעללות שקדמה לת151/, ופחות במה שהיה לאחריה. 

שלא לדבר על כך, שאם מדובר בשקר, הרי יכול היה הילאי ביתר קלות לטעון, כי היה במקום ולא היתה כל אלימות, כפי שממילא טוענים כל החוקרים, כל הזמן, עפ"י התיזה של ההגנה.

(4)	גירסת גולדגרט

נתייחס בהקשר זה לגירסתו של גולדגרט, אשר הילאי המתין לו.

סנ"צ גולדגרט לא הסתיר, כי בין רישום זיכרונות הדברים ת151/ ו- ת307/, המכילים למעשה את גירסת ההודיה, אם כי לא בצורה מסודרת ומפורטת, לבין גביית ההודייה ת363/, ביקש סניגורו דאז של סמיר, עו"ד ואקים, להפגש עם סמיר והוא מנע זאת משום שקיבל הודעה מאברמוביץ' על כך שסמיר התוודה, ויש לגבות ממנו הודייה. סנ"צ גולדגרט אמר, כי ביקש מן הצוות שחקר את סמיר להגיע לנהריה עם סמיר, משום שחשש שעו"ד ואקים יפגוש באקראי את סמיר בעכו. יובהר לעניין זה,כי עו"ד ואקים ייצג גם נאשמים אחרים שאותם היה מעוניין לפגוש. 

אין טענה שסנ"צ גולדגרט לא רשאי היה, מתוקף תפקידו, לעכב את המפגש בין החשוד דאז לבין סניגורו, עפ"י צורכי החקירה. 

העובדה שסנ"צ גולדגרט עיכב את המפגש, מתיישבת עם התיאור העובדתי שמסרו שאר החוקרים, ובמיוחד אברמוביץ', על כך שהודיע לגולדגרט כי סמיר הודה, ויש צורך לגבות ממנו הודאה.  

וכיוון שגולדגרט הוא עד אמין, המקובל גם על הסניגוריה, יש מקום להתייחס באימון גם להמשך גירסתו בנושא זה, לפיה הוא הגיע לנהריה, לשם, כאמור, הועבר סמיר. סמיר, לא התלונן בפניו, כי הוכה, או כי מי מן החוקרים איים עליו. סמיר גם לא נראה כמי שהוכה או עבר "סידרת עינויים" (עמ' 879 לפרוטוקול). 

התמונה הכוללת, המצטיירת מדברי כל החוקרים, משקפת דינמיקה סבירה והגיונית של התפתחות חקירה: נאשם שנמצא מספר ימים רב במעצר, מגלה כי מצבו הולך ומחמיר מיום ליום, משום שנאשמים אחרים מתוודים ומפלילים אותו, והוא חושש שהם יעצימו את חלקו בפשע, ע"ח חלקים שלהם. בתגובה לכך הוא מתפרץ בבכי ומתחיל לדבר. 

(5)	גירסאותיו של סמיר

גירסת הנאשם, לעומת זאת, איננה מספקת הסבר מדוע באה פריצת הדרך בשלב זה. 

כפי שציינו בפתח הדברים, התרשמנו מנחישותו ומחוסנו של סמיר, לא במובן הגופני כי אם במובן הנפשי.

אנו ערים לכך כי האדם הבוגר שבפנינו איננו זהה, בהכרח, לאדם הצעיר שנחקר לפני 16 שנים. 
אולם נראה לנו, כי לפחות בגדר התרשמות כללית מתכונות בסיסיות, יש לתגובותיו של סמיר במהלך הדיון בפנינו, משקל מסויים. 

התרשמותנו היא, כי לגבי נאשם זה, סביר בהחלט כי "הפריצה" מבחינתם של החוקרים באה על רקע הבנתו של סמיר את מצבו, לאור הודאות חבריו, ולא על רקע שימוש באמצעים פסולים.  

לא היתה מחלוקת על עצם העובדה, כי אברמוביץ הוזמן באותו יום ע"י הילאי וכן, כי גולדגרט  הוזעק אף הוא לצורך חקירתו של סמיר. לפחות נתון אחד ודאי ניתן ללמוד, כי מבחינתם של החוקרים אכן היתה התפתחות בחקירה, שהצדיקה את התכונה. 

לעובדה שהחוקרים סברו, כי אכן מדובר במהפך בחקירתו של סמיר, יש משמעות מיוחדת בהתחשב בגירסתו של סמיר, לפחות בחיפה. 

בחיפה טען סמיר, כי למעשה לא התרחש מאומה בבוקרו של יום 18.3.84. הוא הכחיש באותו בוקר את מעורבותו ברצח, הוא לא פרץ בבכי, כפי שמספרים החוקרים, והוא לא אמר את מה שנרשם מפיו, לא לגבי ההתוודות ולא לגבי האיומים של אחמד. 

בנ63/ (פרוטוקול עדותו של סמיר במשפט הזוטא בחיפה) אמר סמיר כדלקמן:
"במהלך החקירה הזאת של ה18/3- בשעות לפני הצהריים, היו איתי במשרד הזה רק זלצר והילאי. אתה מקריא לי את מה שכתוב בזכרון הדברים ת43/ (הכוונה לת151/ אצלנו)  שערך אילן הילאי ואני משיב שכל מה שהוא כותב שם לא ארע מעולם ולא היו דברים כאלה, וכוונתי למילים שאתה הקראת לי מתוך ת43/" (הקטע בו מתואר כי הנאשם מתפרץ בבכי ואמר לגבי אחמד קוזלי את מה שצוטט לעיל).
... כל מה שאמת הוא מתוך הציטטה הזאת הוא, שאני הכחשתי כל קשר למקרה. שאר הדברים אשר בציטטה לא היו ולא נבראו. 
אתה ממשיך וקורא לי מתוך ת43/ כאילו אני סיפרתי אז שביום חמישי 8/12 הייתי עם אחמד קולזי, עלי ופתחי ועטאף... אני אומר שאת כל הדברים האלה אני לא אמרתי ואין זה נכון שפרצתי אז בבכי היסטרי, אבל אני מאשר שבמעמד המפגש הזה נשוא ת43/ אני צעקתי שאני לא השתתפתי ולא היה לי חלק בפרשת הרצח. אני לא בכיתי אז וכי על מה היה לי לבכות. מי שהודה שיודה על עצמו"  (עמ' 1706). 

הנה כי כן, לטענת סמיר לא קרה מאומה באותו בוקר. לכאורה, על כן, לא היתה סיבה לכל אותה תכונה. לא היתה סיבה להזעיק את אברמוביץ, או את גולדגרט, ולא למנוע מפגש בין סמיר לבין סניגורו. רק התפתחות בחקירה יכולה להצדיק כל זאת.

כמעט כצפוי, בפנינו השתנתה הגירסה ומהתכחשות מוחלטת לאמירת הדברים, עבר סמיר לטענה, כי החוקרים לימדו אותו מה לומר והוא חזר על דבריהם.

"ש. אני מפנה אותך למה שאמרת בבית המשפט בחיפה בעמ' 1705... החשוד בהתחלה הכחיש כל שייכות למקרה וטען שהוא לא רצח את הילד וסיפר בהתרגשות שהוא לא יודע מה רוצים ממנו. את זה כותב אילן. זה אילן אמר לך להגיד את זה?
ת. ... לא, אני אמרתי. 
ש. הרי אתה אומר שהם אומרים לך מה להגיד ואתה חוזר על זה. 
ת. לא, אבל כשאני נשברתי והייתי מוכן רוצה להודות בדבר שלא עשיתי. אם אני ביקשתי שיתנו לי פרטים, אני ביקשתי.
...
ש. כעבור חצי שעה של שיחה בעל פה לפתע החשוד התפרץ בבכי היסטרי... ואמר ככה ' בן זונה אחמד קוזלי, הוא אשם הוא סיבך אותי... הוא אמר לי יהרוג את הילדים שלי אם אני לא אלך איתו'.
ת. כן אבל זה לא אמת. 
ש. אבל את זה אמרת?
ת. כן אבל זה לא אמת. 
ש. אבל את זה אילן לימד אותך להגיד?
ת. לא, אני אמרתי אבל זה לא אמת. 
ש. אמרת לנו אני נשברתי ולכן כל מה שהחוקרים אמרו לי אני הסכמתי... דברים שנאמרו על אחמד קוזלי... אז את זה לא החוקרים אמרו לך, את זה אתה אמרת?
ת. לא. אני אמרתי שאני אין לי כוח יותר אז המצאתי את הסיפור הזה.
ש. איך חשבת שהשוטרים יעזבו אותך כשאתה אומר אחמד איים עלי בסכין?
ת. אבל אני אומר, אני אמרתי את זה, אני הייתי אומר כל דבר שיעזבו אותי, זה האמת
...
ש. חשבת שאם תגיד להם דבר כזה שאחמד איים בסכין על הילדים שלך, הם יעזבו אותך?
ת. אני לא יודע על מה חשבתי. עבר הרבה זמן, אני לא יודע מה היה בדיוק.
...
ש. בהמשך אתה אומר ככה: ביום חמישי 8/12 היה עם אחמד קוזלי ועלי ופתחי ועטאף... אחמד קוזלי שישב לידו אמר לו להסתובב חזרה בכביש... תגיד מה אתה אמרת מיוזמתך ומה השוטרים אמרו לך להגיד?
ת. השוטרים אמרו לי שאחמד קוזלי הרג את הילד וזה לא נכון, הם רצו שאני אשקר ככה.
...
ש. זאת אומרת שבקטע הזה יש חלק שאתה אמרת מהראש שלך ויש חלק שהשוטרים אמרו?
ת. כן, זה היה בדיוק ככה.
...
ש. אני לא הבנתי את זה שאחמד קוזלי מאיים אתה אמרת או שהשוטרים אמרו לך?
ת. אני אמרתי, זה סתם
... 
ש. למה? אז מה יצא לך למה שיקרת אותם?
ת. הם רצו גירסה לא?" (עמ' 1164-1170).  

ההבדל בין הגירסה שבפנינו לבין הגירסה שבחיפה, איננו טעון הבהרות, והדברים מדברים בעד עצמם. 

מגירסה של הכחשה טוטאלית, לפיה סמיר לא אמר מאומה אלא השוטרים המציאו את כל הרשום בדו"חות ת151/, ת307/ ו-ת340/, עובר סמיר לטענה, לפיה, הוא אכן אמר את הדברים שהחוקרים רצו, לרצות אותם כדי שיעזבו אותו.
הרשום בדו"חות, לפי הגירסה הנוכחית, יש בו עירבוב של דברים שאמר סמיר ודברים שאמרו לו החוקרים, כאשר אין קו אחיד, שמפלג בין השניים. 

אין לנו אלא לחזור בעניין זה על דברים שנאמרו על ידינו בהקשרים אחרים:
זה איננו מסוג ההבדלים הקטנים שלגביהם ניתן לקבל, כי הם נובעים משיכחה, מחלוף הזמן וכיו"ב. 
זהו הבדל מהותי שכולל בתוכו קונספציה שונה לחלוטין. 

כאשר נדרש סמיר להסביר את השוני בגרסאותיו טען, כי הוא לא נתן אמון בבית המשפט בחיפה, ולכן אמר שם דברים אחרים: 
"אני לא האמנתי לבית המשפט המחוזי בחיפה, אני אומר את זה היום ומחר, לא האמנתי להם בכלל, אני יודע שהביאו אותם כדי לשפוט אותי" (עמ' 1168). 

גם בעניין זה אין לנו אלא לחזור על דברים שכבר נאמרו. ההסבר אין בו ממש. גם אם לא נתן הנאשם אמון בשופטים בחיפה (טענה שבפני עצמה איננה מקובלת עלינו) הרי שאין כל סיבה שישקר בבית המשפט ויספר שם גירסה שקרית ודמיונית, לגבי השתלשלות רישום הודעה כלשהי.
סמיר לא נתן הסבר, מדוע אי האימון, מתבטא בגירסה שיקרית, דווקא.

לכך יש להוסיף, כי למעשה, גם בעדותו בפנינו אין בפי סמיר גירסה עיקבית מה בדיוק התרחש, והוא מתפתל "הלוך וחזור". פרוטוקול החקירה הנגדית (העמודים שהוזכרו על ידינו ואין ספור עמודים אחרים), משקף מאמץ, נואש כמעט, גם על-ידי בית המשפט וגם על-ידי התביעה לשמוע מפיו מה בדיוק קרה, איך היתה הטכניקה של התיחקור וספציפית יותר - מה הוכתב לו על-ידי החוקרים ומה אמר ביוזמתו. 

הנאשם איננו מצליח לתת גירסה אחידה בנושאים אלה. 

באומרנו, כי איננו מצליח לתת גירסה אחידה, אין הכוונה בהכרח להיצמדות למילה זו או אחרת, אלא לקו מנחה. 

ניתן היה אולי לקבל טענה - שיש בה הגיון - לפיה כל מקום שסופר על איומים שאיים עליו אחמד קוזלי, זו גירסתו שלו, וכל מקום שבו הוא מתוודה ברצח או בקשר כלשהו אליו, זו גירסת החוקרים. 

אלא שלא כך טוען הנאשם, והוא מייחס לחוקרים גם חלקים בגירסה, שלכאורה, אין כל סיבה שהחוקרים ימציאו אותה. 

עמודים על עמודים של חקירה ובסופה - אנו נמצאים כמעט בנקודת ההתחלה: לא ברור מה אמר הנאשם, מה אמרו החוקרים, מדוע אמר מה שאמר, וכך כל השאלות העולות מגירסה לא גירסה זו. 

ניסינו  להבין איך התנהלו הדברים בפועל, האם השוטרים אמרו לסמיר שורה והוא חזר אחריהם כ"תוכי", או שמא החוקרים לימדו אותו גירסה שלמה ואח"כ חזר עליה, האם נתנו לו ראשי פרקים, האם אמרו לו שהוא יוסיף כיד דמיונו הטובה עליו?

כפי שאמרנו, עד לסיום חקירתו הארוכה של סמיר, השאלות נשארו שאלות ותשובות - איין. 

בגדר נסיון להיצמד לנתונים האובייקטיביים שעליהם, ככל שידיעתנו מגעת, אין מחלוקת, בחנו גם את לוח הזמנים הרלבנטי. 

בחינה זו מלמדת אותנו כדלקמן:  
ב15- בחודש, כפי שהוסבר לעיל, עדיין רצונו של הנאשם לא נשבר, הוא לא הודה ועמד על שלו. 
ב16- וב17- בחודש, גם לדברי הסניגורים, לא ננקטו נגד סמיר כל אמצעים פסולים. לעניין זה אין לנו אלא להפנות למסמך, שבו עובר פירוט טענות הפסול מ15.3- ישירות ל18.3-. לא ניתן לדבר איפוא, על השפעה מצטברת במקרה זה. אין גם כל הגיון בכך שחוקרים הרוצים לנצל את ההשפעה המצטברת של מעשיהם, יניחו לנאשם אותה מנוחה ארוכה בימים 16 ו17- בחודש. מה שנאמר ב18- יכול איפוא להיזקף רק על חשבון אירועי אותו יום.
ב18- בחודש מוצא הנאשם בשעה 09:00 מתאו ובשעה 10:40 כבר נרשם הדו"ח הראשון, ת151/.
במילים אחרות, אותו פרק זמן, של כשעה ומשהו, הספיק לחוקרים כדי לרסק לרסיסים את רצונו החופשי של סמיר ולהביא לכך שהוא התוודה.

(6)	גירסאותיו של סמיר לגבי ת363/

כאמור, ההודאה ת363/ נגבתה בנהריה, לאחר שסמיר הועבר לשם מבית המעצר קישון. אין טענה כי סמיר הוכה בנהריה. הטענה היא, כי היה שבור בשל מה שהתרחש לפני כן. בגביית ההודאה היו מעורבים חוקרים רבים ביותר, בין אלה, שהיו מעורבים בשלבי החקירה שקדמו לה, ובין אלה שהיו מעורבים בגבייתה ישירות. מדובר באברמוביץ, חסון גאנם, שאול עזרא, אלכס איש שלום, גנור, מוצפי וגולדגרט. 

כיוון שהסניגוריה העלתה, בהקשרים אחרים, את הטענה, לפיה ריבוי חוקרים מצביע לכאורה, על  הפעלת אלימות כלפי נחקר, שאחרת מדוע יש צורך בחוקרים רבים כל כך כדי לחקור אדם אחד, הרי החקירה הנוכחית מהווה ראיה לכך, שריבוי חוקרים איננו שם נרדף להפעלת אלימות. כפי שאמרנו, אין טענה שבזמן גבייתה של ת363/ הופעלה אלימות. 

בחיפה טען סמיר, באשר לת363/, כי מדובר למעשה בדו שיח בין החוקרים לבין עצמם, שהוא לא נטל בו חלק. 

"פקד אברמוביץ מקריא מתוך המזכר 1103 (הכוונה ל-ת307/) לפקד שאול עזרא, וזה האחרון היה רושם, ותוך כדי כך היה ניצב משנה איש שלום אומר פרטים אלה או אחרים אשר עלי סיפר. אני לא סיפרתי שום דבר אלא טענתי שאין לי שום קשר לפרשה והם יכולים לרשום מה שהם רוצים. לאחר שפקד עזרא סיים לרשום, מבלי שהקריאו לי מה רשם, אני חתמתי על כל אחד מהדפים שעליהם כתב פקד עזרא... במהלך רישום הדברים ע"י פקד שאול עזרא, היה חסון ראנם מגיש מסמכים שונים לפקד אברמוביץ והיה אומר לפקד אברמוביץ כל מיני דברים ונקודות שונות. רס"ר חסון ראנם היה עוזר במובן זה לפקד אברמוביץ שהיה מכתיב לפקד שאול עזרא" (נ63/ עמ' 1709). 

הנה כי כן, "אופרציה" שלמה, שסמיר למעשה מיותר בה לחלוטין. החוקרים מכתיבים לזה לזה, מתקנים זה את זה, נעזרים בהודעות של נאשמים אחרים והתוצאה היא, כמה מפליא, מסמך כתוב ברצף בלי מחיקות ובלי תיקונים. חלקו של סמיר מצטמצם בחתימה סידרתית על כל המסמך גם יחד, מבלי שאמר דבר מה, ומבלי שהוקרא לו דבר מה. 

בהמשך, מספר סמיר כי פקד גנור דרש ממנו שהוא יכתוב כמה מילים "וזה יהיה בשביל השופט". 
על כך אומר סמיר: "עניתי לו שאני לא אענה על שום דבר ולא אהיה במעצר אפילו יום אחד על דבר שלא עשיתי אותו" (נ63/ עמ' 1709).  

ועל כורחך אתה שואל האם זוהי אמירה המבטאת "רצון שבור" של נאשם? 

ומכל מקום, אם סירב סמיר לדרישה לכתוב דבר מה בכתב ידו, מדוע הסכיםלהעתיק את המילים ומדוע הסכים לחתום על דפי ההודאה - בלי שהופעלה נגדו אלימות כלשהי? האם כוח רצונו היה סלקטיבי?

למרות זאת, מספר סמיר בהמשך כי פקד שאול עזרא רשם פתק בערבית, דברים שרצו החוקרים שסמיר יכתוב, על מנת שהוא יעתיק את הדברים האלה לדף האחרון של הודעתו, וכך עשה. 
קשה להבין מדוע זקוקים החוקרים לאותו רישום בכתב ידו של סמיר בת363/ לאחר שבת307/ שקדם לו, כבר יש רישום בכתב ידו של סמיר המאשר כי זאת האמת. שלא לדבר על כך שהמילים בערבית שבהם מביע סמיר חרטה, המופיעות בת363/, רשומות בשגיאות וסמיר מסתבך בתשובותיו כאשר הוא מנסה להסביר היאך העתיק מילים אלו, ובכל זאת מצויות בהן שגיאות כתיב רבות. 

כל האמור לעיל הוא רק קצה הקרחון באשר לתמיהות שמעוררת גירסת סמיר, שכן התמיהה האמיתית מצויה, שוב, בהבדל שבין הגירסה בחיפה והגירסה בת"א. 

בעוד הגירסה בחיפה מכילה, כאמור, סצנריו ברור, ולפיו סמיר כלל אינו נוטל חלק בשיחה והחוקרים מנהלים את כל הרישום בינם לבין עצמם, בפנינו טוען סמיר, כי מדובר ב"קו-פרודוקציה" בינו ובין החוקרים. החוקרים אמרו לו דברים והוא אישר אותם, חלק הוא המציא, נתנו לו ראשי פרקים והוא "סיפר להם סיפור". במילים אחרות, כל הווריאציות האפשריות שעלו, הן בגירסתו של סמיר והן בגירסאותיהם של כל הנאשמים שבפנינו. 

כך למשל, שואלת התובעת את הנאשם לגבי אחד הנושאים המצויים בהודאה ת363/: 
"ש. בעמ' 2 ש' 12 אמרת שהורדת את פתחי במרכז אחוזה... אמרת את זה?
ת. אני אותו יום לא ראיתי אותו, אבל אברמוביץ אמר לי אתה חזרת לאחוזה לקחת אותו. 
ש. אני חוזרת על השאלה ומקריאה לך שוב את המשפט. האם אמרת את הדברים האלה
ת. אני אמרתי כי אברמוביץ רצה שאני אגיד. הוא רצה שאני אגיד את המשפט הזה אז אמרתי לו שפתחי חזר.
... 
ש. האם אמרת לעזרא ששאלת את פתחי לאן הוא הולך והוא אמר שהוא הולך למשוך כסף?
ת. יכול להיות. העדות האמיתית לא אני חזרתי מנוה שאנן ולא פתחי, אבל העדות השיקרית יכול להיות שאמרתי לו שחזרתי לאחוזה" (עמ' 1223-1224). 

ושוב אין מנוס אלא לשאול מהי אכן העדות האמיתית ומהי העדות השיקרית: האם ישב הנאשם כצופה מן הצד בשעה שההודאה נרשמה ללא התערבותו, או שאמר דברים והדברים המצויים בהודאה משקפים את אמירתו. 

בהמשך ניסתה התובעת לדלות מסמיר מהי, סוף סוף גירסתו, באשר לאופן גביית ההודאה:

"ש. תסביר איך היתה החקירה אצל שאול עזרא. 
ת. אינני זוכר איך היא היתה בדיוק. 
...
ש. בחקירה הזו אתה לא השתתפת באופן פעיל?
ת. איך לא השתתפתי? אמרו לי אתה חזרת לקחת את פתחי, אמרתי נכון..." (עמ' 1224).

ההבדל בין "פקד אברמוביץ היה מקריא לפקד שאול עזרא" וזה האחרון היה רושם... "אני לא סיפרתי שום דבר..."
ובין "איך לא השתתפתי...? אמרתי..." וכו' הוא מסוג ההבדלים התהומיים שלא ניתן להסביר אותם בחלוף הזמן או בשיכחה. 

בהמשך לשאלותיה של התובעת, מאשר סמיר לגבי עוד ועוד פרטים, כי הם פרטים שאכן נאמרו מפיו, ולא החוקרים הכניסו אותם לפיו. הדברים מגיעים לידי כך, שבאותו משפט נמצאים פרטים אמיתיים לכל הדיעות, אבל סופו של המשפט, כאשר האמור בו איננו משרת את מטרותיו של סמיר, הופך להיות אוטומטית דברם של החוקרים. לדוגמא:
"ש. אמרת שאת העובדה הלכת עם שלמה לחנות הירקות...
ת. אני לא מכחיש את זה, אני אמרתי את זה, אני הייתי בשוק, הלכתי עם שלמה כי רצינו לשכור חנות ברוממה, ומשם הלכתי הביתה. בשביל להמשיך את העדות אני משקר על עצמי, אמרתי את זה, אבל בשביל שקר על עצמי אני מוסיף מה שהם רוצים.
...
ש. למה היה חשוב לך לספר את הסיפור על שלמה, הרי הם רוצים רק את הרצח?
ת. הם רוצים שיהיה להם עדות, שיקחו מה שהם רוצים" (עמ' 1225).
 
אם לא די בכך שאין בפי סמיר כל תאור שיש בו שמץ של הגיון, לגבי השילוב שבין דברים שנאמרו על ידו, לדברים שהחוקרים אמרו לו והוא חזר עליהם, מצוות אנשים מלומדה. 
ואם לא די בכך, שההמצאה והגירסה העצמאית שלו כרוכות זו בזו עד שלא ניתן להפריד ביניהן, נוצרת תמיהה נוספת כאשר מסתבר שסמיר מוסר פרטים, בנקודות מהותיות בחקירה, העומדים בניגוד לחומר החקירה, כפי שהוא ידוע לחוקרים אותה שעה, מפי נחקרים אחרים.

כך למשל, מספר הנאשם בת363/, כי את גופתו של דני עטפו בנייר מלט:
"... וכעבור 10 דקות יצאו מהמחסן והיו מרימים את הגופה והיתה עטופה בנייר של מלט..." (ת363/ עמ' 6).

ושוב אינך יכול שלא לתמוה: הגירסה הידועה לחוקרים באותו זמן היא כי דני נעטף בסדין.
ענין הסדין חשוב בעיני החוקרים. נאשמים אחרים נחקרים באשר לצבעו של הסדין, מי הביא את הסדין וכיוצא בזה.
החוקרים אשר מכתיבים לסמיר את כל התשובות, שהרי הוא אינו יודע מאומה מידיעתו העצמאית, או לחלופין, בהתאם לגירסה החיפאית, החוקרים המכתיבים זה לזה את התשובות, לפי הודאותיהם של האחרים, איך הסכימו לרשום, כביכול, מפיו של סמיר, שהגופה נעטפה בנייר מלט, ו"לקלקל" בכך את אחידות הגירסה שבהודעה?

הנאשם נשאל לענין זה ותשובתו היתה, "אני לא זוכר את זה צריך לשאול את החוקרים" (עמ' 1226, 1227). 

למותר לציין שזו איננה תשובה. מדובר בנקודה מהותית, ולשיטתנו עצם קיומו של פרט סותר מעין זה בגירסתו של סמיר (סותר - בהשוואה לגרסאות האחרים) די בו, בפני עצמו, כדי להצביע על כך, כי סמיר אמר מה שרצה לומר, ולא מה שהוכתב לו. 

ועוד, לענין ת363/: כזכור, לת363/ קדם זיכרון הדברים ת307/, שהוא הודאה מלאה שסמיר חתום על כל עמוד ועמוד שלה. סמיר "נשבר" לכאורה, לפני ת307/. 
 
כל מה שצריכים היו החוקרים לעשות, הוא לכתוב את הדברים פעם נוספת בצורת הודעה מסודרת, בשפה הערבית, לאחר שתרשם אזהרה, פיקטיבית כמובן.
 למרבית הפלא מסתבר, כי ישנם פרטים בת363/ שאינם מצויים בת307/! ויכלו לבוא רק מפיו של סמיר. 

כך למשל, מספר סמיר על כך שנסע בשבת לאחר הרצח למנהל החשבונות בסכנין.
זהו פרט מיותר לחלוטין מבחינת החוקרים, הוא איננו מקדם אותם במאומה. כאשר נחקר סמיר בפנינו על כך, הוא מאשר, כי אכן היה אצל מנהל החשבונות "הייתי אצל מנהל החשבונות אבל הסיפור לא אמת" (עמ' 1227).

וכאשר הוא נשאל מדוע אמר זאת, התשובה היא שוב "שיקחו סיפורים עד הודעה חדשה". 

הציטטה הנ"ל ממחישה, כי עדותו של גולדגרט, לפיה הנאשמים שיטו בחוקרים, סבירה ביותר.

ט.	השיחזור ב19.3.84- - החלק הראשון

(1)	שלב האזהרה

בתאריך 19.3.84 בשעה 01:50 בלילה, יצא סמיר לשיחזור.  עורך השיחזור הוא גאנם גאנם (כמו בשיחזורים של הנאשמים האחרים). השיחזור הוסרט והוקלט.
 
 טענתו הבסיסית של סמיר הינה, כי הוא הוכרח לצאת לשיחזור. קדמו לשיחזור מספר שעות שבהם היה כבול על פי הוראתו של גולדגרט באותו חדר מפורסם, אשר בו קבועים הברזלים בקיר. לאחר מכן, סמוך לשעה 01:30 הובא חזרה אל משרדו של גולדגרט, שם נכחו גולדגרט והחוקרים האחרים. 

במסמך, טוענת הסניגוריה בסעיף 35, כי לסמיר נאמר שהוא חייב לצאת לשיחזור, וסמיר הסכים משום שנאמר לו כי אם לא יצא לשיחזור יוכה פעם נוספת. 

כיוון שהטענה הראשונה היא, כי סמיר הוכרח לצאת לשיחזור, יש מקום לבחון את תמליל האזהרה, המשקף את תחילת תהליך השיחזור. 

מהתמליל ת211/  עולות העובדות הבאות: גאנם מזהיר את סמיר ובסיום האזהרה נאמר "אני מזהיר אותך שאינך מחוייב לעשות זאת אלא אם רצונך בכך, אולם כל אשר תאמר ותצביע יוקלט ויוסרט בטלויזיה פנימית במעגל סגור, ועלול לשמש נגדך כראיה". 
את האזהרה הנ"ל מתרגם גאנם לערבית (למרות שסמיר מדבר עברית טובה). 

חילופי הדברים בין גאנם לבין סמיר בעקבות האזהרה, יש בהם כדי לסייע בקביעת ממצאים בשאלות הרלוונטיות למשפט הזוטא.

עמ' 2 לתמליל ת211/  מוקדש כולו לדו שיח בין סמיר לבין גאנם. גאנם שואל את סמיר פעם נוספת אחרי קריאת האזהרה האם הוא מוכן לצאת לשיחזור. סמיר משיב תחילה: 
"צריך, אני חייב לצאת.
גאנם: אני אמרתי לך שאינך חייב בשביל זה הקראתי לך את האזהרה, ואמרתי לך שאינך מחוייב לצאת
.....
סמיר: ואם אני לא רוצה לצאת. 
גאנם: תאמר שאתה לא רוצה לצאת. מה אתה אומר? 
סמיר: אני מתבייש לצאת.  
.....
גאנם: השעה כעת 2 פחות 5 אחרי חצות, עכשיו כל האנשים יושנים... איש לא יראה אותך.  
סמיר: בסדר. 
....
גאנם: אתה מוכן לחתום שאתה מוכן לצאת .   
סמיר: כן. "

אין ספק שקריאת התמליל כפי שצוטט לעיל איננה מצביעה על "בובה הנמשכת בחוטים" כטענתו של עו"ד פלדמן, אלא על אדם המתדיין עם עצמו ועם הסובבים אותו, וחוכך בדעתו מהו המהלך הנכון מבחינתו.  נראה שגם סמיר מבין, כי על פני הדברים, התמליל איננו משקף שום אמצעי פסול או הליך לא תקין שקדם ליציאה לשיחזור, שעל כן, הוא טוען, כי "מאחורי הצלם, עמדו החוקרים אשר הבהירו לנאשם כי אם לא יביע הסכמתו לצאת לשיחזור יוכה שוב, ועל כן אמר הנאשם כי  הוא מסכים ובוחר לצאת לשיחזור" (סעיף 35 למסמך).  

במילים אחרות: לטענת ההגנה  היה "סרט" אחד גלוי, ו"סרט" אחר סמוי. הסרט הסמוי כולל את הדברים שנאמרו לסמיר ע"י החוקרים "מאחורי הקלעים". 

 השאלה הראשונה היא, כמובן, איך לא נקלטו המילים שאמרו החוקרים לסמיר בסרט ההקלטה?
העובדה שהחוקרים ניצבו מאחורי הצלם יכולה להסביר כיצד לא נקלטו  בתמונה, אולם איננה יכולה להסביר את העובדה שהמילים - למעשה אף מילה - לא נקלטו בקלטת השמע. למרות שמהאמור במסמך מתקבל הרושם, כי מדובר במלל של ממש מצד החוקרים, אשר לטענת סמיר הבהירו לו כי אם לא יסכים לשיחזור יוכה שוב.

ושמא תאמר כי גם אם איום מילולי לא היה, הרי החוקרים בתנועות ידיים הבהירו לסמיר מה יהיה גורלו אם לא יסכים לצאת לשיחזור? 

על כך אין לנו אלא לצטט את דבריו של הסניגור, אשר במהלך חקירתו של גאנם גאנם הצהיר לפרוטוקול כדלקמן: 
"עו"ד פלדמן: אין טענה שבמהלך הצילום החוקרים עשו לסמיר סימנים. הטענה שנוכחותם מאחורי הצלם הזכירה לו את מה שנאמר לו לפני היציאה לשיחזור, על ידי אותם חוקרים" (עמ' 365 לפרוטוקול - ההדגשה אינה במקור). 

המעט שנוכל לומר הינו כי אם זו היא טענתה של הסנגוריה, לא ברור לנו כיצד ועל סמך מה נכתב מה שנכתב בטענה 35 למסמך, כפי שצוטט לעיל. 

מעבר לכך, ולענין יכולת הבחירה של סמיר באותה נקודת זמן: אם אכן כל מה שארע הוא, כי נוכחותם  של החוקרים הזכירה לסמיר דברים שונים, הרי שיש בכך כדי לחזק את המסקנה, כי מדובר בהתלבטות של סמיר, שמוצאת ביטויה בשיחה שניהל עם ראנם, ואשר בסופה מגיע סמיר למסקנה אליה הוא מגיע, משום שלהערכתו יציאתו לשיחזור משרתת את האינטרסים שלו. 

נאמר עוד, כי אם אכן נוכחותם של החוקרים די בה, כדי להוות איום השולל את רצונו החופשי, לא ברור לנו כיצד לא חשש סמיר לנהל אותו דו-שיח עם ראנם, אשר בו הוא שואל "ואם אני לא רוצה לצאת" כפי שצוטט לעיל. 

(2)	שלב היציאה לסופרסל

אם נותר עוד ספק באשר לחששותיו של סמיר לומר את אשר עם לבו, בשלב זה של החקירה, הרי חשש זה מוסר מיד לאחר מכן. 

בעמ' 3 של התמליל ת211/ נשאל סמיר: 
"לאן אתה רוצה שנצא עכשיו?...
סמיר: מהמקום שלקחנו את הילד...
...
גאנם: סמיר...לפי בקשתך הגענו לכאן לשופרסל, מה המקום הזה ומה מזכיר לך? 
סמיר: המקום הזה מקום עבודתי ואני לא לוקח על מצפוני אנשים שלא הייתי איתם, לא ראיתי אותם, אבל אם הם רוצים לאסור אותי, אני מיואש מהחיים בכלל ואני דיברתי כי אני מיואש ... אם רוצים לאסור אותי שיאסרו אותי מאסר עולם. שירו בי אני לא יעיד נגד אנשים חפים מפשע". 

אלו בודאי לא הדברים שרצו החוקרים לשמוע, אולם, אלו הדברים שהשמיע סמיר. 
ככל שהדברים אמורים ברצונו החופשי של סמיר,  אין לך ביטוי מובהק מן האמור לעיל, שהוא אומר את הדברים שרוצה לומר בלי לחשוש מאיש. 

סמיר איננו  חושש לומר, כי דיבר רק משום שהוא מיואש, כי החוקרים לוקחים על מצפונם אנשים חפים מפשע, כי יכולים לירות בו אבל הוא לא יעיד כנגד חפים מפשע. 

מי שחושש, כי אי יציאתו לשיחזור תביא לכך שיספוג מכות, ורק משום כך הוא יוצא לשיחזור, חזקה עליו שלא יסתכן באמירת דברים מסוג זה, שמא אכן תחזור ההתעללות ויחזור השימוש באמצעים הפסולים. 

ציטטה זו אינה עומדת לבדה. לאחר מכן, לכל אורך התמליל, חוזר סמיר על דברים דומים:
"אני שיניתי את דעתי כי מצפוני לא ישא זאת כי אני יש לי ילדים...ואני לא רצחתי, לא השתתפתי ולא ראיתי אף אחד" (עמ' 4).
"רוצה להגיד דבר אחד אם יש להם מצפון אני אדם שלא עשה כלום, אם רוצים לאסור אותי למאסר עולם יש אלהים" (עמ' 5).

וקיימות עוד דוגמאות נוספות.

בשעה 03:30 לערך, מסתיים הפרק הראשון  של השיחזור, בשובם של החוקרים וסמיר חזרה לכיוון עכו. 
עד לשלב זה, אין למעשה שיחזור של ממש, אין הצבעה (למעט על השופרסל). החוקרים חוזרים יחד עם סמיר, משום שהוא מודיע להם, כאמור, שהוא לא עשה דבר ואיננו מוכן להצביע על דבר. גאנם מודיע לו, שיחזרו למחוז, שם יראו לו את הסרט שהוסרט עד כה, ואם הדברים משקפים את דבריו, יאשר את נכונותם.

לפני הפסקת ההסרטה, מבקש סמיר להראות היכן החנה את טנדר הפג'ו שלו ביום הרצח, ומספר לחוקרים, כי נסע אותו יום הביתה, עם ג'אסן, ג'דען ועלי. 

הטענה, כי נסע עם ג'אסן, ג'דען ועלי היא טענתו של סמיר, נכון גם להיום. זו בוודאי איננה גירסה עובדתית המושתלת בפיו, ע"י החוקרים.

לאחר מכן מתחיל הפרק השני של השיחזור שאליו נתייחס להלן. 

(3)	הסברי סמיר

כפי שציינו התמליל רצוף עד כה אמירות של סמיר, שיש בהן הבעת יאוש וחזרה מן הגירסה שמסר בהודייתו "אני לא רצחתי ולא השתתפתי ולא ראיתי אף אחד". באופן כללי, דברים שבוודאי מצביעים על רצון חופשי, לא על גירסה מוכתבת, וגם לא על חשש. 

יש בו בתמליל את מה שיש בו, כאמור לעיל. אין בו את מה שלכאורה היה מתחייב שיהיה בו. 
בכך כוונתנו לעובדה, שאין בכל אמירותיו הבוטות והקשות של סמיר, שום רמז לכל האמצעים הפסולים הקשים שלהפעלתם טען.

בכל התמליל הארוך, לרבות חלקו השני של השיחזור שאליו טרם התייחסנו, אומר סמיר פעם אחת בלבד, כי "בקשר לסיפור הזה אני אמרתי את כל הדברים האלה כדי להכנס למאסר עולם ולגמור עם החיים, בגלל העינוי שאני לא אוכל לדבר יום יום..." (ת211/ עמ' 5). 

בגירסתו בפנינו, טען הנאשם כי המילה "עינוי" מתמצתת, ומתייחסת לכל אותם אמצעים פסולים קשים שהופעלו עליו. 

אין באמירה זו ממש, שכן קריאת מלוא המשפט שבו משובצת המילה "עינוי" מצביעה על כך שהנאשם לא התכוון לאמצעים פסולים, אלא למצבו הבריאותי , ללא כל קשר למה שקרה או לא קרה במהלך החקירה. 

המשפט כולו: "בגלל העינוי שאני לא אוכל לדבר יום יום יש לי מחלה ופוחד למות ולא יכול לדבר יום יום. אמרתי גמרנו רוצה לספר סיפור זה ושיאסרו אותי מאסר עולם וזהו וזה גורלי" - מבהיר חד משמעית, שה"עינוי" שהנאשם מתייחס אליו, איננו "עינוי" שנגרם לו על ידי החוקרים, אלא "עינוי" פנימי,  שמקורו במחלתו של סמיר ובחששותיו הכלליים. 

אין צורך לומר, כי הודיות אינן נפסלות בשל לחצים פנימיים של נחקר. 
אין כל רבותא ואין כל תימה בכך שסמיר לחוץ, מיואש ומוכן אפילו לשים קץ לחייו באותו שלב. 
סמיר הודה ברצח, הוא יודע כי העונש על רצח הוא מאסר עולם, ויש לו סיבה טובה לייאוש. אין לכך כל קשר עם חששו מפני אלימות שתופעל עליו. 

מן הצד השני, כל האמירות הללו מבטאות, כפי שאמרנו, חוסר חשש מפני החוקרים. 
אין מדובר באמירה בודדת, כאשר סמיר "חוטף" את המקרופון וזורק לחלל העולם את האמת שלו, ולאחר מכן "מתיישר" לפי הקו של החוקרים. 
הנאשם נחקר בבית משפט בנושא זה ונשאל מדוע לא דיבר על האלימות שהופעלה כלפיו, כאשר דיבר על היאוש, על נכונותו להיות במאסר עולם וכו'. 

"ש: אתה אומר בעמ' 3 אני מיואש מהחיים, ודיברתי רק כי הייתי מיואש. למה לא סיפרת את כל מה שסיפרת פה...
ת: אני יכול לספר? אני מכות לא יכולתי להגיד להם. 
ש: אתה אומר בעמ' 3 אבל אני אומר שמסרתי עדות כדי לגמור מהחיים שיאסרו אותי בפנים ולנוח, זאת אומרת שאמרת מה שרצית. 
ת: לא. אמרתי את הדברים כי זה המצפון שלי. זה מה שאני חשבתי להגיד ואמרתי." (עמ' 1236).

ועל כך ניתן לומר:  ואידך זיל גמור.  

אכן סמיר אמר מה שחשב לומר, ולא מה שהוכרח לומר או מה שהוכתב לו. 

בהמשך העדות, הנאשם נשאל: 
"גאנם שואל אותך במפורש אם אמרת את הדברים או לא אתה. למה אתה לא מספר לו? 
ת: אני לא יכול להגיד לו, הם לא רוצים...
ש: אבל ראנם שואל אותך
ת: מה? אני צריך לנתח לו את העדות שם?
ש: אתה אמרת לו אני מסרתי כדי לנוח, למה לא אמרת לו אתם אמרתם לי מה להגיד
ת: זה מספיק. בשבילי זו האמת." (עמ' 1237 לפרוטוקול). 

יתכן שעבור סמיר זה מספיק, לא נוכל לומר כי התשובות מספקות גם אותנו. 

בהמשך עדותו נשאל סמיר, גם על תשובותיו בחיפה בנושא זה ועל כך השיב: "לא שיקרתי, כל החקירה היתה ככה אצלי בבימ"ש בחיפה, אמרתי הכל אני לא יודע... אני גם לא האמנתי בבית משפט, אני אומר את זה עד היום" (עמ' 1237 לפרוטוקול). 

ושוב אין לנו אלא לומר כי אין באמירה זו תשובה ואף לא הסבר. כבר הבהרנו למה ומדוע ולא נחזור על הדברים, רק זאת שגם מי שאיננו מאמין בבית המשפט, אין סיבה שיאמר דברים לא נכונים (עמ' 1237), כאשר גירסתו הבסיסית, גם בחיפה, היא שהפעילו עליו אלימות, וההודיות פסולות. 
תשובותיו של הנאשם בהקשר זה כי "זה היה הראש שלי", או "חבל על הזמן"  ותשובות דומות, אינן ניתנות להגדרה כתשובות. 

י.	השיחזור ב19.3.84- - החלק השני

(1)	ההסכמה לחזור לשיחזור

כאמור, בסביבות השעה 03:30, חזרו עמו החוקרים לכיוון עכו לאחר שסירב לשחזר. בדרך, חזר בו סמיר והביע את נכונותו לשחזר. החוקרים נכנסו עמו לתחנת זבולון שהיתה בדרכם. סמיר הוזהר שוב, ונשאל פעם נוספת האם הוא מוכן לצאת ולהצביע על המקומות. סמיר השיב בחיוב, והשיחזור התחדש.

החוקרים העידו, כי סמיר אמר להם שלא רצה להשתתף בשיחזור מלכתחילה, משום שחשש שמדובר כי הסרט יוקרן בטלויזיה הישראלית.

כל ההתפתחות הזאת מוצאת ביטוי בעמ' 6 לתמליל בפיסקה האחרונה. החוקר גאנם אומר למקרופון כדלקמן: 
"סמיר השעה 03:30 עכשיו, אחרי שסיפרת לי מה שסיפרת...אמרת שאין לך קשר לרצח ולא רוצה למסור על אף אחד חף מפשע, אנחנו חזרנו והתחלנו לנסוע לכיון עכו חזרה...לפני 5 דקות ליד הרמזורים בכביש בדרך לעכו, אמרת שאתה מה שמסרת בעדות שלך בחקירה זה נכון ואתה רוצה לחזור ולשחזר...שמעתי ממך גם שאתה חשבת שאלה צלמי טלביזיה והשידור הזה הולך לשידורי הטלביזיה הישראלית. אנחנו כדי לרדת מהכביש נכנסנו לתחנת זבולון. אני שוב פעם חוזר אליך בשאלה אם אתה מוכן לצאת איתנו...".

סביב הכניסה לתחנת זבולון בעכו, בנתה הסנגוריה תיזה שלמה.
לדברי הסנגוריה לא היתה כל סיבה שבעולם להכנס לתחנת זבולון. הסיבה היחידה שמצדיקה זאת, היתה, להפעיל על סמיר אלימות נוספת, כדי לשכנעו ש"יחזור למוטב" ויסכים לשיחזור. 

בלשונו של עו"ד פלדמן: 
"מן השלב שבו לכאורה סמיר שוכנע שלא מדובר בטלביזיה, החליט צוות השיחזור לעצור במשטרת זבולון, ולהזהיר את סמיר שוב. לא ברור מדוע אי אפשר היה להזהיר אותו אל מול המצלמה, בתחילת השיחזור בדניה, והיה צריך להכנס לצורך כך למשטרת זבולון. 
סמיר טוען שעוד לפני שנכנסו לתחנת זבולון, הוא אויים שיכוסח במכות שם, ושם משהאיומים נמשכו, התרצה, והחליט לשחזר" (עמ' 76 לסיכומי ההגנה).

אם נאמר, שאיננו מקבלים את התיזה של ההגנה לענין זה - אמרנו מעט. 
כדי להכות את סמיר, להפעיל עליו אלימות, נוח יותר לחוקרים להמצא בדרכים, הרחק מעין כל אדם, הרחק משוטרים אלמונים בתחנת משטרה ומאזרחים שמזדמנים אליה, גם בשעה זו של לפנות בוקר.
 
יתכן שניתן לבקר את שיקול דעתו של גאנם, אשר העיד, כי רצה להתחיל את השיחזור מחדש בצורה רשמית, ולכן סבר כי טוב יותר אם האזהרה תיעשה בתחנת משטרה. 
אולם, יש בכך הגיון והתמליל מוכיח חד-משמעית כי אכן אין מדובר בטענה סתמית שעלתה בדיעבד, כי אם בביטוי אותנטי למהלך, שסבר גאנם בזמן אמת, כי הינו מתחייב וראוי. 

(2)	החשש מפני הטלוויזיה

כפי שצוטט לעיל, הסביר סמיר את חוסר נכונותו להשלים את השיחזור בפעם הראשונה, משום שחשש כי צילום השיחזור נעשה עבור הטלביזיה הכללית וימצא את דרכו לכל בית בישראל. 

הדברים מוצאים ביטוי חד-משמעי בדבריו של סמיר עצמו ולא רק של החוקרים" "אני רוצה ללכת לשחזר איך שהיה, ומה שמסרתי בעדות, אבל שלא יהיה בטלביזיה יעני בחדשות שיביאו אותי.
גאנם: "אני שוב פעם אומר לך שזו טלביזיה פנימית של המשטרה וזה לא יגיע לשידור בטלביזיה שיראו כל אזרחי המדינה...מראים לשופט את כל הסרט שלך, איך שאתה מדבר, ואיך שאתה מצביע שבית המשפט יתרשם מה החלק שלך" (ת211/ עמ' 7).

דבריו של סמיר הם חד-משמעים ואינם טעונים הסבר. 

העובדה שסמיר אומר את הדברים במו פיו בצורה שאינה משתמעת לשתי פנים, לא מנעה מהסנגור לעשות חוכא ואיתלולא מהחוקרים שהעידו בפנינו, לפני שהוגש התמליל ת211/, כי סמיר סבר שמדובר בטלוויזיה הישראלית ועל כן לא הושלם השיחזור. 
אפילו האמירה כי הסניגור עשה מהחוקרים חוכא ואיתלולא איננה מבטאת דיה את הבוז המוחלט שבא לידי ביטוי בשאלות שהיפנה הסנגור לחוקרים שהעיזו להעלות טענה כל כך "אבסורדית וחסרת מימד כלשהו של אמינות". 

כך למשל, שאל עו"ד פלדמן את החוקר אלברט פרץ:
"ש: סמיר נראה לך מפגר? אדם שלא מבין בין ימינו לשמאלו? אדם שהעלה על דעתו שבשיחזור הזה יש צוות טלביזיה, של הטלביזיה הכללית? היה איזה אינדיקציה שבגללה יכול לחשוב כך?  
ת: ההתרשמות שלי מסמיר שהוא אדם מאוד פיקח...
ש: כאדם שהיה במקום אתה יכול להסביר איך הגיע סמיר למחשבה שזה הוא צוות  טלביזיה?
ת: לא יודע, כמו שאמר קודם, אין לו ניסיון בחקירות משטרה, אולי הוא חשב שזה ככה. ככה הוא טען."  (עמ' 219 שורה 22).

למשמע החקירה הזאת נראה היה, לכאורה, באותו שלב, כי אכן הטענה שסמיר חזר בו מהסכמתו לצאת לשיחזור בשלב הראשון בשל החשש מהטלוויזיה, היא טענה שכל כולה מצויה במוחם של החוקרים, אין לה שמץ של ביסוס, שעל כן ניתן ללגלג עליה, ולשאול שאלות מהסוג שצוטט לעיל. 

לא ברור לנו כיצד הוצג קו חקירה זה, כאשר התמליל, כאמור, הוא חד משמעי וברור כל כך, והדברים ללא ספק נאמרים על-ידי סמיר. לא עוד, אלא שבחילופי הדברים שהתנהלו בין סמיר לבין גאנם במהלך האזהרה, לפני היציאה הראשונה לשיחזור, אומר סמיר, הוא עצמו במו פיו: "אני מתבייש לצאת" (ת211/ עמ' 2). האם אין בכך תמיכה משמעותית בגירסת החוקרים!

מכל מקום סמיר אכן חשש מהטלוויזיה הישראלית, בין אם היה הגיון בחשש זה ובין אם לא היה. 

כשלעצמנו איננו סבורים אפילו שהחשש הוא מחוסר הגיון.
פרשת דני כץ היתה פרשה שהסעירה בזמנו את הציבוריות הישראלית, והאפשרות כי הקלטת שבה מצולם השיחזור תועבר לטלוויזיה גם אם הוקלטה במהלך חקירה משטרתית, לא היתה אפשרות אבסורדית כל כך. 
אדרבא, דווקא משום שסמיר הוא אדם נבון, ומשום שהוא מסוגל לחשוב צעד אחד קדימה,  האפשרות כי יחשוב בכיוון זה סבירה לחלוטין.

אם נחוץ חיזוק נוסף לכך שסמיר אמנם חשב, כי צילומי השיחזור מיועדים להקרנה בטלויזיה הכללית, עולים הדברים בברור מעדותו של סמיר בפנינו. וכך בעמ' 1277 לפרוטוקול:
"ש.  זה נכון שבדרך מדניה לעכו הצלם הראה לך תעודה שהוא צלם משטרה?
ת. כן, אני חושב. 
ש. למה הוא הוציא לך תעודה של המשטרה? 
ת. כי אמרתי להם שאני לא רוצה שיעשו לי פרסום לעבירה שלא עשיתי. אני חושב שהוא הוציא לי תעודה ואמר שזה לא יפורסם וזה רק למשטרה...."
 
אמנם סמיר מכחיש שהסיבה להצגה של תעודת השוטר ע"י הצלם היתה כדי לשכנעו שצילומי השיחזור מיועדים לצורכי החקירה בלבד; יחד עם זאת, עולה בבירור שהצגת  תעודת השוטר נועדה לשכנע את סמיר, כי הצלם הינו שוטר. אין סיבה אחרת להצגת התעודה.

רק כששוכנע סמיר, כי הצילומים אינם מיועדים להקרנה בטלויזיה הכללית, הסכים, כאמור, לחידוש השיחזור, והשיחזור התחדש.

אנו רוצים בנקודה זו להתייחס על קצה המזלג, לאותה "ראיית רוחב" שלה הקדישה הסנגוריה יריעה רחבה. 
גם פתחי טוען במהלך השיחזור, כי הוא חושש מהטלוויזיה הישראלית והסניגוריה רואה בכך הוכחה לטענה שהועברה באמצעות החוקרים מנאשם אחד למשנהו.

נאמר בעניין זה כך:
פתחי מעלה את החשש מפני טלוויזיה לפני שסמיר מעלה אותו. בעניינו של פתחי מופיע נושא זה בשיחה שהוא משוחח עם שני מדובבים, מאיר אלון ועיסא עמר, בלילה שבין  ה15- ל16- במרץ 84. דווקא העובדה שנושא זה מועלה בשיחה עם מדובבים, משמיט את הקרקע תחת החשש, שמדובר ב"פבריקציה" של החוקרים.

איננו רואים כל משמעות דרמטית לכך ששני נאשמים מעלים אותו חשש עצמו. החשש מפני טלוויזיה הוא חשש סביר, כפי שהסברנו, צילום בווידיאו עדיין איננו נחלת הכלל. זהו אמצעי חדש יחסית, נכון לאותו זמן, שגם המשטרה משתמשת בו בסירבול רב ובמקרים חריגים. מצלמות טלוויזיה מזוהות עם שידורי טלוויזיה, ועל כן על רקע זה, כאשר שני נאשמים מעלים אותו חשש עצמו, אין בכך על פי השקפתנו, כל רבותא.
(3)	בית דורי - המקום בו שמר עאטף

לאחר היציאה המחודשת מתחנת זבולון, מנחה סמיר את החוקרים להיכן לנסוע. סמיר מוליך את החוקרים למקום שבו נפגש עם נאשמים 1 ו- 5, אחמד ועטאף, משם לרחוב אנטוורפן. סמיר מצביע היכן לקחו את הילד, ניתן לראות ולשמוע בתמליל, כי סמיר מנחה את החוקרים לנסוע ימינה ושמאלה.

ההפסקות, בשל ציוד הצילום המסורבל דאז, משתקפות בתמליל. ספק בעינינו אם לצד ההפסקות המתועדות, כאמור בסרט השיחזור, היו הפסקות נוספות. מכל מקום ההתארגנות לכך צריכה היתה לכלול גם את הצלם, בנוסף לחוקרים ולשוטרים הנלווים, כדי לקטוע את ההסרטה בלי לתת לכך ביטוי, הצלם צריך היה לשתף פעולה ולהעלים עין גם מהמכות, האיומים וההדרכות שהיה עד להם.

אמרנו כבר כי מקובל עלינו שההסרטה בשנת 84 אכן היתה תהליך מסורבל. צריך היה לגרור כבלים, סוללות וציוד נלווה. אין כל דמיון בין הסרטה בוידיאו בשנת 2000 להסרטה בוידיאו בשנת 1984. כדי לקטוע הסרטה מסורבלת זו צריכה היתה על כן להיות התארגנות של ממש. 

בהמשך מוביל סמיר את החוקרים לרחוב ליבריה לבית שבו בוצע הרצח, בית דורי. 
החוקר גאנם מעביר לסמיר  את המיקרופון ומבקש ממנו לומר:
"מה מזכיר לך המקום הזה ואיפה עצרת את הרכב?" (ת/ 211 עמ' 11) חילופי הדברים שבאים בהמשך לשאלה זאת משקפים, לכאורה, אמירה חופשית של סמיר כאשר לעתים הוא אפילו מתווכח עם החוקר.
רק לשם הדגמה "גאנם: אתה אמרת שאחמד הוריד את הילד, עם מי הוריד את הילד?
סמיר: הוא ועטאף.
גאנם: איפה היה עטאף, אתה לא דיברת על עטאף.
סמיר: אמרתי היה באוטו אחורה" (ת211/ עמ' 12).
התשובות אינן תשובות של מי שאומר גירסה ששוננה לו. 

נוסיף לכך עוד, כי צפיה בקלטת השיחזור מצביעה על כך, כי סמיר אכן איננו מאושר מהמצב שהוא מצוי בו, אולם איננו מדבר כמי שכפאו שד וכמי שנאלץ ל"פלוט טקסט", ששונן לו. 

כיוון שציטטנו את דבריו של סמיר המתייחסים להורדת הילד במקום הרצח, אנו רואים לנכון  להתייחס לטענה שהועלתה על ידי הסניגוריה בהקשר זה. 

בהודאתו ת363/ עמ' 4 אומר סמיר:
 "...עצרתי את הרכב מצד שמאל ושם בבית בשלב בניה שם היה עטאף שומר בעבר ואני ביקרתי במקום ושתיתי קפה כשהיה מוחמד סביחי וכאמל סביחי שומרים שם לפני המקרה בשלושה חודשים לערך. יש שם מחסן מבטון בדירת חדר ויש דלת מעץ שנסגרת במנעול..."

הדגש הוא על דבריו של סמיר ולפיהם בית דורי הוא המקום שבו שמר עטאף בעבר.

אין מחלוקת כי עטאף לא שמר בבית דורי, אלא דודו של עטאף. עטאף עצמו שמר במקום אחר.

פתחי בהודאתו אמר, כי הרצח בוצע במקום שבו שמר עטאף. בדיעבד הסתבר, כי פתחי טעה בעניין זה. הוא התייחס לבית דורי, כאל המקום שבו שמר עאטף. יחד עם זאת - כל הנאשמים בתיק זה נפגשו פעם בבית דורי לשתיית קפה.

לטענת הסניגור, הטעות שעשה פתחי חילחלה לדבריו של סמיר, ורק כך אפשר להבין את דבריו של סמיר, כאילו הרצח בוצע במקום בו שמר עטאף. החילחול יכול היה להתאפשר רק דרך החוקרים שהתאימו את הגירסאות של הנאשמים זו לזו, וכל אימת שנודע להם פרט מסויים מפיו של נחקר או ממצאים אובייקטיבים של החקירה, דאגו לכך שאותו פרט ימצא דרכו גם לגירסאותיהם של הנאשמים האחרים.

איננו מקבלים את טענת הסניגור גם לעניין זה.  אין לשכוח, כי פתחי וסמיר שתו קפה, יחד, באותו אירוע עצמו. אם היתה טעות כלשהי שבעטיה סברו הנאשמים כי עטאף שמר בצריף זה,  סביר מאוד כי מדובר בטעות משותפת שנולדה הרבה לפני הרצח וללא כל קשר אליו.

אין לשכוח גם, כי סמיר ופתחי קרובים זה לזה, עובדים יחד, שכנים וקרובי משפחה, והדעת נותנת כי שוחחו ביניהם לפני המעצר, ובין שני המעצרים. אם בשיחות ביניהם התייחסו שניהם לאותו מקום כמקום שבו שומר עטאף, הרי רק טבעי שטעות זו תופיע בהודאותיהם.  
אפילו תאמר, כי הטעות היתה רק של אחד משניהם, עדיין אין כל תימה בכך שהוא העביר את הטעות גם לחברו.

ומזווית הראיה של החוקרים:
ב17.3- משחזר פתחי, ואז מתבררת הטעות, באשר ל"צריף של עטאף" כמקום הרצח. החוקרים כבר יודעים אחרי תאריך זה, כי למעשה אין מדובר במקום שבו שמר עטאף, אלא במקום אחר, שאליו הוביל אותם פתחי. אם אכן יש התאמת גירסאות על ידי החוקרים אין כל סיבה שבהודאה (ואין המדובר בתמליל מוקלט שבו לחוקרים אין שליטה על מה שאומר הנחקר), לא "יסננו" את הטעות של סמיר, אם אמנם יש להם סיבה לחשוש מכך.

(4)	סיום השיחזור

אם לא די בכל מה שאמרנו לעיל באשר להתבטאויותיו של סמיר במהלך השיחזור המצביעות על רצון חופשי וחוסר חשש, הנה בא הסיפא של השיחזור ומסלק כל בדל ספק אם היה כזה. 

בגמר השיחזור מוחזר סמיר לתחנת המשטרה. גאנם אומר לו: 
"סמיר השעה כרגע רבע לשמונה אחרי שגמרנו כל הצילום חזרנו לעכו לאותו משרד והראנו לך בטלוויזיה כאן במשרד הזה את הסרט, ראית את הכל, שמעת באזניים וראית בעיניים. אני שואל אותך כאן כעת ראית את הסרט אם זה נכון ומה יש לך לומר".  (ת211/ עמ' 20).

לכאורה, היינו מצפים מפי סמיר, שהוא "ככלי יוצר בידי החוקרים ולא נותר בו שמץ של רצון חופשי", לתשובה כנועה, המאשרת את כל מה שהוצג בסרט, ואיננה מוסיפה מאומה.

בפועל, מפגין סמיר עצמאות מוחלטת ולשאלתו של גאנם שצוטטה לעיל הוא משיב כדלקמן: 
"יש לי להגיד שאני לא עשיתי שום דבר אני מבין ואני לא שם סתם אנשים חפים מפשע וגם אני חף מפשע אבל אני מהייאושים שלי אמרתי זה שיכניסו אותי למאסר עולם להתפטר מהחיים.
גאנם: כל מה שאמרת בסרט זה לא נכון? 
סמיר: אני לא עשיתי כלום ולא היה שום דבר, זה מה שאמרתי רק שיכניסו אותי בפנים.
גאנם: למה אתה רוצה שיכניסו אותך בפנים?
סמיר: מה למה שאני כבר נמאס לי מהחיים זה מה שיש לי להגיד כלום אני לא עשיתי.
...
גאנם: אז למה אתה אמרת את כל הדברים ומשכת אותנו כשש שעות השיחזור ואתה בסוף אומר לי שזה לא נכון.
סמיר: זה לא נכון למה שאני רוצה שיעצרו אותי וגמרנו. ... אני כן חף מפשע ועד עכשיו אני אומר אבל אני התייאשתי ואמרתי רק שיכניסו אותי בפנים. ... נמאס לי מהחיים, נמאס לי מהחיים." (ת211/ עמ' 20-21).

צר לנו שאנו נאלצים לחזור על הדברים שאמרנו לעיל, אבל נראה שאין מנוס מכך גם בהקשר לקטע הנוכחי:
נחקר החרד מפני האלימות, מפני המכות, שמייד תנחתנה עליו, לא היה מרשה לעצמו בשום פנים ואופן, בשלב זה, להרגיז את החוקרים בכך שלאחר שש שעות צילום, כפי שמציין גאנם, הוא אומר להם שהכל חסר משמעות והוא מתכחש לכך שביצע את המעשה. זו אמירה המעידה על חוסר חשש. סמיר, גם בשלב זה, איננו מדבר על מכות, אלימות, הכתבת גירסה - כל הנדבכים שיוצרים יחד את התיזה של הסניגוריה.

לא ירדנו לסוף דעתו של עו"ד פלדמן האומר בסיכומיו בכתב כדלקמן:
"מה קרה לסמיר כעת, ואיך תסביר זאת מכונת ההסברים של הצח"מ? האם נשכח מסמיר לפתע שוב שמדובר בצילום משטרתי והוא שוב הזה כי מצלמים אותו מהטלוויזיה? לא רק שלתביעה אין הסבר להתכחשות זו של סמיר לאחר השיחזור, אלא שהיא משמיטה את הקרקע לחלוטין מסיפור הטלוויזיה, מכיוון שברור ממנה כי התכחשותו של סמיר היא אותנטית ואין לה קשר לעניין הטלוויזיה. מעמדה זו של סמיר, בתחילת השיחזור ובסופו, ברור שהשיחזור נעשה שלא מרצונו החופשי אלא תחת אמצעי כפיה, ובכל עת שהוא מצליח לאזור עוז, הוא חוזר על עצמו ומכחיש מכל וכל את המעשה" (עמ' 78 לסיכומי ההגנה).

למקרא הקטע הנ"ל - דומה כי ההגנה, מתייחסת לתיק אחר, ולא לתיק שהתברר בפנינו. עניין החשש מהטלוויזיה כפי שציטטנו לעיל מבוסס על דבריו של סמיר. אין מדובר בהסבר של הצח"מ אלא בעובדה מוכחת שיש לה תיעוד. התכחשותו של סמיר בסוף הדרך, אכן עולה בקנה אחד עם דבריו בתחילת הדרך, וגם לאורכה. לכל אורך הדרך ברור כי סמיר אומר מה שהוא רוצה, איננו אומר מה שאינו רוצה, ואיננו חרד מפני איש. סמיר אכן מצוי בלחץ ואכן יש לו חששות אולם לא מאלימות אלא מהמצב אליו נקלע. משום שסמיר אדם נבון, כפי שאמר החוקר פרץ, ומשום שהוא מבוגר יותר הוא אולי מעכל ומבין יותר מנחקרים אחרים את משמעות הודיתו, ועל כן הוא מנסה נסיון אחרון להשתחרר ממה שאמר. אין ממש בתיזה המשתמעת בדברי הסניגור, המצוטטים לעיל, כאילו כל אימת שחשוד חוזר בו מהודייתו, או נסוג ממנה, "ברור" שהודייתו ניתנה שלא מרצונו החופשי.

בסיכומו של דבר נראה כי התנהגותו של סמיר טרם השיחזור, במהלך השיחזור, ובתום השיחזור אין בה מאומה המלמד על אובדן "רצונו החופשי". במהלך השיחזור הרשה סמיר לעצמו להפסיק את השיחזור, על פי רצונו בלא חשש מתגובת החוקרים. בתום השיחזור, לאחר שש שעות שיחזור, לא חשש סמיר לומר לשוטרים כי כל הדברים שאמר ושיחזר אינם נכונים. אם אמנם חרד היה סמיר לתגובתם של החוקרים ולנקיטת אמצעים פסולים ואלימים כלפיו, לא היה מעז, ובוודאי לא בתום שעות ארוכות של שיחזור, לחזור בו מכל הדברים שאמר בשיחזור. 

זאת ועוד, בתום  השיחזור, עירני ובמלוא חושיו, מסכים סמיר להודות בכך שהדברים המופיעים בשיחזור הם הדברים שאמנם אמר, אלא שאינם דברי אמת. הודעה מורכבת זו אינה יכולה להיות אלא, פרי הבנה ורצון חופשי. 	

בשולי דו"ח השיחזור ת282/  צויין כדלהלן: 
"..... בסיום השיחזור באיזור יעד חזרנו לתחנת עכו. בתחנה הוקרן הסרט בפני החשוד. לאחר שצפה בסרט נתבקשה תגובתו לסרט. במעמד זה שינה פעם נוספת דעתו שכל מה שסיפר שקר, אולם הודה שכל מה שנעשה בסרט נעשה ביוזמתו ובהצבעה שלו". 

נראה איפוא, כי גם לאחר שש שעות שיחזור היה סמיר מרוכז ובמלוא חושיו.

 יא. 	האירועים שלאחר ההודאה והשיחזור								
ביום 20.3.84 הובא סמיר להארכת מעצר בבית משפט השלום בעכו, בפני כב' השופט דואק. במהלך הדיון פירט המפקח גאנם את מהלך השיחזור, לרבות הפסקת השיחזור על פי בקשתו של סמיר כשחשש מפני הצילום לטלוויזיה, חידוש השיחזור, גם זאת על פי בקשתו של סמיר, וכן תאור ההתרחשות בתום השיחזור, וכן טענתו של סמיר, כי כל הדברים ששיחזר אינם נכונים. המפקח גאנם גם טען בפני כב' השופט דואק, כי הוא עצמו לא הפעיל על סמיר כל איום או אמצעי אלימות וכן טען, כי:
"לי הוא לא סיפר שום דבר שמישהו היכה אותו או איים אליו"  (פרוטוקול מיום 20.3.84).

בא-כוחו של סמיר, עו"ד וואקים אמר, כי  סמיר טוען שהוכה ע"י חוקריו "אברמוביץ ושמשון וסעד דאהר" וכי הודאותיו ניגבו ממנו באיומים. 														
בית המשפט הורה, כי המשטרה תדאג לבדיקה רפואית של סמיר ואמנם סמיר נבדק ע"י ד"ר השרוני עורך חוות הדעת ת380/, שאותה כבר הזכרנו בהקשר אחר.

בחוות הדעת ת380/ כותב ד"ר השרוני: 
"... הוא גם טוען שהוכה לפני מס' ימים, אך אין כל סימנים לכך בבדיקה"

טענותיו של סמיר בדבר אלימות שהופעלה כלפיו לא נתמכו בחוות הדעת הרפואית כאמור, משלא נמצאו כל סימנים למכות בבדיקה הרפואית שנערכה לו. 

גם אירועי הימים הבאים מעידים על כך, כי סמיר פעל ברצון חופשי, אם לא בתכנון ובתחכום. ביום 28.3.84 נערך ע"י השוטר מוצפי, בנוכחות החוקרים אזולאי ובן-עמי, זיכרון הדברים ת351/, בו מתעד פקד מוצפי שיחה עם סמיר בענין בגדיו של דני המנוח, מיד לאחר מסירת ההודאה בפני פקד עזרא בתחנת נהריה ביום 18.3.84. פקד מוצפי כותב בזיכרון הדברים ת351/, כדלהלן: 
".... עלי לציין שמיד לאחר סיום עדותו בתחנת נהריה נלקח על ידי וע"י גולדגרט וסנ"צ אלכס איש שלום החשוד לתחנת עכו לצורך עריכת סידור.... בדרך הנ"ל החל לבכות ואמר לי שהוא נכנס לרצח דני כץ בגלל אחמד......היום הנ"ל הכחיש שהדברים שמסר לי נכונים וטען שמה שאמר לי בפעם קודמת זה לא נכון".
 
גם מדברים אלה ניתן ללמוד בעליל כי סמיר שומר על רצונו החופשי, ואיננו חושש לחזור מדברים שאמר לחוקרים , לרבות ההודאה בהשתתפות ברצח הנער. 
גם מסמך נוסף ת308/ שנערך ביום 29.3.84 מתאר שיחה עם סמיר, במהלכה התעניין בתנאי השהיה בכלא, סדרים ונוהלים שם, ובין היתר מכחיש השתתפות ברצח. 

וכך בעמ' 1 של ת309/ : 
".... לפתע החשוד פנה אלינו ואמר אני לא עשיתי כלום וסתם המצאתי סיפור שאני השתתפתי ברצח. לשאלתי איך הוא הצביע על מקומות שונים, מקום החטיפה, מקום רצח הילד ומקום הסתרת הגופה, תשובתו: "סתם"...."

גם דוחות פעולה נוספים, ת203/ ו- ת204/, מדווחים על הכחשתיו של סמיר את השתתפותו ברצח וטענותיו, כי כל מה שמסר היה פרי דמיונו. 

התנהגותו של סמיר לאחר ההודאה והשיחזור, גם היא מעידה כאלף עדים שסמיר לא חשש כלל מאמצעי אלימות או אמצעים פסולים אחרים כל שהם, אשר יפעילו נגדו חוקריו על מנת שיידבק בהודאתו, והרגיש עצמו בטוח לחזור בו ממנה.

על כל אלה נזכיר, כי ההתפתחות, שהסנגוריה רואה אותה כהתפתחות דרמטית, ההוכחה הניצחת לתיאורית ההשראה, דהיינו, תחנת הביניים הנוספת של הגופה בחורשה בכרמל, לפני העברתה למערה ביעד - לא מצאה דרכה לגירסתו של סמיר (בניגוד לעלי ופתחי).

מסקנתנו היא כי הודאתו ושיחזוריו של סמיר, ניתנו מרצון טוב וחופשי ואנו מקבלים אותם. 

פתחי ג'נאמה - נאשם מס' 3

א.	הקדמה

נאשם מס' 3 (להלן: פתחי או הנאשם) לא נעצר בגל המעצרים הראשון. הוא נחקר בתאריך 15.12.83 (ת/ 122) ושוחרר מיד לאחר שמסר את טענת האליבי שלו. לאחר מכן נעצר בתאריך 6.3.84.

העובדה שהנאשם לא נעצר כלל במעצר הראשון - היא משמעותית - במיוחד כך, כאשר מסתבר שחרף העובדה שהנאשם לא נעצר, הוא ניסה "לפברק" לעצמו אליבי או קרוב לכך, ולטעון כי נסע ביום הרצח ברכב הסובארו של ג'סאן ביחד עם עלי וסמיר, למרות שאין מחלוקת, כי הוא לא נסע עמם. בהמשך, נחזור לנושאים אלה ביתר פירוט.

בבית המשפט המחוזי בחיפה הוגשו לגביו טענות פסול מפורטות (ת/ 130).
ת/ 130 כולל לא פחות מארבעה עמודים צפופים למדי, שמתייחסים לכל תאריך רלוונטי לגביו נטענו בחיפה טענות פסול, ואם לא די בכך, הרי שבשלב מאוחר יותר הוגשה לבית המשפט בחיפה תוספת לטענות הפסול שכללה אף היא שני עמודים צפופים, כאשר לתוספת המודפסת צורפה גם תוספת בכתב יד (כנראה של הסניגור), המתייחסת לתאריך ספציפי.

טרחנו לפרט את נפחן של טענות הפסול שבחיפה, משום שבסיכומיו שב הסניגור וטוען, כי "אנו במשפט חוזר שאינו חזרה על המשפט הקודם…אין ללמוד הרבה מהעובדה כי טענה פלונית לא נשמעה במשפט המקורי והיא מושמעת לראשונה במשפט החוזר, שאחרת לא יהיה המשפט החוזר אלא תאומו של המשפט המקורי…לכל משפט רוח ונפש פנימיים המפעמים בו…, על כן טענה מהסוג מדוע לא נטענה טענת פסול פלונית במשפט הקודם אין לה משקל רב…" (ע' 85 לסיכומי ההגנה).

התייחסנו כבר לנושא זה בפרק הפתיחה, אולם מכיוון שהסנגוריה מצאה לנכון לחזור על הדברים, נחזור אף אנו לדברים שאמרנו בנושא זה. 
איננו מקבלים את הטענה שטענת פסול שלא הושמעה, אין לה משמעות.
האמת היא אחת, בין אם טוענים אותה בחיפה, במשפט הראשון, ובין אם בת"א, במשפט החוזר.

ת130/ מעיד על עצמו, כי הושקע בו מאמץ רב ומחשבה רבה. הפרוט בו יכול לבוא רק מפי הנאשם, ולא מפי כל אדם אחר. משום כך, כאשר אין כלל התייחסות לנושא מסוים בטענות הפסול בחיפה, והטענה הועלתה לראשונה בפנינו, יש בכך כדי לפגום במשקלה. 
לא בכדי חזרה בסניגוריה בקשר לפתחי על רבות מהטענות הכלליות שנטענו כבר בהרחבה בפרק הפתיחה של הסניגור; לא מן הנמנע משום שתשובותיו של הנאשם לא סיפקו הסברים של ממש, והיה צורך להיעזר באמירות כלליות, כדי לחפות על תהיות וחללים בגירסת הנאשם.

כך למשל, כל טענות הפסול בחיפה התייחסו לתאריכים שלא קדמו ל- 12.3.84.
אין כל התייחסות לפרק הזמן שמיום המעצר 6.3.84 ועד 12.3.84.

למען הדיוק, יש לציין, כי טענות פסול באשר ל- 12 בחודש, הוספו בכתב יד למסמך ת130/, כאשר מלכתחילה כל טענות הפסול התייחסו לתאריכים החל מ15- בחודש ואילך.

למרבית הפלא, לפנינו הועתק זמנן של הטענות, כך שהאמצעים הפסולים שלגביהם נטען בזמנו, כי הופעלו על הנאשם מתאריך 12 או 15 במרץ ואילך, נטענים כרגע למן הרגע הראשון למעצרו של הנאשם, היינו מה- 6 בחודש.

כפי שאמרנו בפרק הפותח, אנו מוכנים לקבל כי השנים גרמו לכך שנאשם זה או אחר מתבלבל בזהותו של חוקר או בתאריך מדויק שבו הופעל עליו אמצעי זה או אחר. 

קשה יותר לקבל ששבעה ימים ארוכים של חקירה, שבהם הופעלו על המערער אמצעים כגון: שימוש בפלחי שיש עגולים כדי להכות בו, מחטים בהן דקרו את גופו ואמצעים קשים ואחרים - נמחקו לחלוטין מזיכרונו של המערער בזמנו, סמוך לאחר האירועים, והם צצים לפתע, 16 שנה לאחר מכן.

פתחי היה הנאשם היחיד שהעיד גם במשפט עצמו, ולא רק במשפט הזוטא. הוא לא סבר, כי אין לו סיכוי בבית המשפט, ואמר את דברו לאורך כל ההליך. 

איננו מקבלים, כי במהלך שתי הפעמים בהן העיד, לאורך עמודים לא מעטים, לא מצא לנכון לספר, כל אותם אמצעים קשים הופעלו עליו מן ההתחלה, מן היום הראשון של מעצרו.

להלן נתייחס בפרטנות לימי חקירה, או ליתר דיוק לאותם אירועים בחקירה, שהם אירועים מרכזיים מבחינתו של פתחי. אולם עד שנעשה זאת, נאמר כמה מילים כלליות לגבי התרשמותנו גם מנאשם זה.

ב.	התרשמות

הרושם הכללי היה, כי פתחי מנסה להטביע את בית המשפט במילים: 
מילים, מילים, מילים, לעתים קרובות בלי קשר לשאלות שנשאל. היה צורך בהתערבות של בית המשפט, שוב ושוב, כדי להחזיר אותו אל השאלה, וגם התערבויותינו לא הועילו תמיד.
חרף הוורבאליות ושטף המילים, לא הייתה גירסה של ממש בפי פתחי גם בחקירה הראשית. 

עו"ד בן נתן שחקרה אותו בחקירה ראשית נאלצה להוליכו צעד צעד לגבי שלבי החקירה וטענותיו הוא, ביחס לאמצעים הפסולים שננקטו נגדו.

ניתן היה לצפות שנקבל רצף קולח של אירועים. בפועל, עיון בפרוטוקול מצביע כי החקירה, היא חקירה מדריכה, ואפילו יותר ממדריכה, ורק בקושי מסר הנאשם גירסה.

בחקירה נגדית הסתבך הנאשם שוב ושוב, וכל פעם שנקלע למבוי סתום ברח לנוסחאות כגון: "זה מה שהם רצו שאני אגיד, רציתי להיפטר מהם, הייתי מוכן למסור הכל רק שיעזבו אותי"; "לא זוכר"; "חלק המצאתי וחלק אמרו לי"; "המצאתי"; "אם לא סיפרתי את זה יכול להיות ששכחתי"; "הם היו מתדרכים אותי".

התרשמנו כי פתחי מבין היטב את השאלות ומשמעותן, ומנסה אף ללכת שלב אחד קדימה ולנחש לאן מוליכה שאלה זו אחרת. כאשר יש בפיו תשובות של ממש הוא נותן אותן מהר מאוד. הוא איננו חסר תושיה וים המילים הוא טקטיקה, ואיננו מבטא חוסר הבנה.

הנאשם גם מכיר היטב את העובדות ויודע להשתמש בהן לצרכיו,  ועל כן כל התשובות הכלליות שאינן אומרות מאומה, מסוג התשובות שהוזכרו לעיל, מבטאות חוסר תשובה אמיתי. הדפוס שחזר על עצמו היה כי הנאשם ענה תשובה מסוימת, וכאשר הוברר לו בשאלות הבאות חוסר ההיגיון או חוסר התאמת תשובתו עם תשובות אחרות שלו או העובדות שאותן טען, כי אז צצו נוסחאות הפלא של "הם תדרכו אותי"; "לא זוכר" וכו'.

אצל פתחי בולט יותר הקו שהסנגוריה טענה לו, לפיו ניתן להסיק על קיומם של אמצעים פסולים מתוכן התשובה. דהיינו, אם אמר הנאשם גירסה שאיננה משרתת את האינטרסים שלו, כי אז עצם אמירתה מעידה על רצון שבור כתוצאה מאמצעים פסולים. לעומת זאת, אם אמר דברים המשרתים את האינטרסים שלו, כי אז רצונו שוקם, ועל כן אמר את האמת.

אמרנו את שאמרנו בנושא זה. אולם, משום שהסנגוריה חוזרת לקו זה, נאמר שוב את הדברים.
השאלה האם הדברים נאמרו משום שהופעלו על נאשם זה או אחר אמצעים פסולים ורצונו נשבר, היא השאלה שבמחלוקת, ולא ניתן להפוך את הסוגיה שבמחלוקת לראיה.
העובדה שהנאשם אומר דברים מסוימים היא עובדה. אמירתם איננה מצביעה בפני עצמה על כך שנאלץ לאומרם. אכן, התביעה צריכה להוכיח, כי נאמרו מתוך רצון טוב וחופשי, אולם הנאשם אינו יכול להישמע בטענה, כי "עצם העובדה שאמרתי אותם מצביעה על כך שנשלל רצוני החופשי", שאם כך תאמר, אין כל טעם בקיומו של משפט הזוטא.

בעניינו של פתחי חוזר הסניגור, שוב ושוב, על הטענה בדבר מחדל החוקרים בכל הקשור לרישום ולתיעוד מדויק של השתלשלות החקירה.
גם לכך כבר התייחסנו. לא ראינו כי עניינו של פתחי שונה בכך מעניינם של נאשמים אחרים. הסכמנו עם בסניגוריה כי טוב היה, לו היה תיעוד מדויק יותר. יחד עם זאת, חוקר אלים ושקרן, יכול לחבר דו"ח שקרי מפורט ביותר על השתלשלות החקירה. קיומם של "חללים" באשר לתיעוד השעות, לכשעצמם, אינם מצביעים על כך שבשעות הלא מתועדות, הוכה הנאשם או עונה בדרך זו או אחרת.

הסנגוריה שבה וחוזרת, פעם אחר פעם, בעניינו של פתחי על הטענה, כי חוקר זה או אחר, כאשר נחקר על האלימות אמר כי: "אני לא ראיתי אלימות מסוג זה, והיא לא נעשתה על-ידי או בנוכחותי". בסניגוריה תמהה על כך, כי העדים אינם מביעים הזדעזעות מעצם הרעיון "אף לא אחד מהשוטרים נשמע מזועזע מדי מן התיאור המפורט של האלימות ואף אחד מהם לא טוען כי מעשים כאלה כלל לא נעשים" (עמ' 88 לסיכומים שבכתב).

כל שנוכל לומר בעניין זה הוא, כי זו טענה שיש בה לפחות אבק של התחסדות אם לא יותר מכך. 

באופן כללי כל תשובותיהם של החוקרים, לאורך כל החקירות הארוכות בתיק זה, נתקלו ממילא בתגובות ציניות ובחוסר אמון מוחלט.

איננו באים בטרוניה אל הסניגור בנושא זה.
אנו מקבלים בלב שלם כי איננו מאמין לחוקרים. זה תפקידו, הוא איננו אמור להיות אובייקטיבי, הוא מייצג את הנאשמים, וכיוון שכך, חוסר האמון בחוקרים כמעט מתבקש. 
יחד עם זאת, אין לתמוה על כך, שהחוקרים כולם השתדלו להיות מדויקים וקונקרטיים, ולהעיד במדויק על מה שנשאלו, ולא על ערכים, על מותר ואסור, על מזעזע ולא מזעזע, על אמות מידה מוסריות וכיוצ"ב.
אין צורך בדמיון רב כדי להבין לאלו תגובות היו צפויים, אם היו עונים תשובות מן הסוג, שעל העדרן מלין הסניגור בסיכומים. 
נאמר יותר מכך, כל הסיטואציה של משפט חוזר, מזווית הראיה של החוקרים, יש בה משום הבעת חוסר אמון באופן החקירה שהם ניהלו, ומשכך הם נמצאים על דוכן העדים, בעמדת התגוננות.

בנסיבות אלו, הדרישה כי הם יגיבו בקריאות שוד ושבר, כאשר מועלית הטענה בדבר אמצעי כזה או אחר שננקט כאמור, איננה ציפיה ריאלית, וזאת בלשון המעטה.

ועל כל אלה נוסיף, כי מספר חוקרים הגיבו תגובות מסוג התגובות שעל העדרן, כאמור, מלין הסניגור, ראה למשל התפרצותו הכנה של חוסיין גאנם "מה אנחנו בלי מצפון? כל השאלות האלה מתחיל כבר להימאס, מה אנשים בלי מצפון ללכת להגיד לבן אדם שהוא סידר רצח" (עמ' 30 ישיבת יום 19.1.00). וכן, תגובתו של צדיק חוסיין שהתרגש כשהטיחו בו שהכתיב הודאה.
התרשמותנו כי התגובות יצאו מהלב, ולא נאמרו מן השפה ולחוץ.

ג.	פירוט טענות הפסול

במסמך, העלה פתחי את טענות הפסול הבאות:
למן הרגע הראשון של מעצרו, ב6.3.84-, הוכה על-ידי החוקרים: בן עמי, אברמוביץ, סלוק, גולדגרט, אילן הילאי, סעד דאהר ויתכן גם חוקרים נוספים.

האמצעים שננקטו נגדו כללו: הכאה במקלות מטאטא ובגושי שיש עגולים, הצלפה בחוטי חשמל שזורים, הפשטה, בעיטה באשכיו, הרעבה ומניעת מים לשתיה.
האמצעים הללו ננקטו לאורך כל הימים שבין ה- 6.3 - 15.3.

ב- 15.3 נחקר הנאשם פעם נוספת, תוך שימוש באותם אמצעים, בתוספת איום באקדח שכוון אל ראשו, וכן איום כי הוא יוכה עד שיהיה צורך להעבירו לבי"ח לחולי נפש, או עד אשר ימות, אם לא יודה שהשתתף ברצח.
לנאשם נאמר, כי הוא יהיה חייב לחתום על מה שיורו לו לחתום. הנאשם אמר לאחר כל העינויים, כי יהיה מוכן לכתוב על פתק שהוא מוכן להיכנס למאסר, ובלבד שיניחו לו.
הנאשם נכבל אל כיסא והוכרח לחתום על אמרה, שהוא לא אמר אותה. הוא חתם מבלי לדעת על מה הוא חתם.
כמו כן, הוכרח להעתיק בכתב ידו מספר שורות מפתק שנכתב על-ידי פקד עזרא.
באותו מעמד עצמו נתבקש הנאשם לצאת לשיחזור, אולם סירב. 
ב- 16.3 וב- 17.3, נדרש לצאת לשיחזור, תוך איום כי המכות והאיום יחזרו, ועל כן הסכים ב- 17.3.84 לצאת לשיחזור.
בסופו של דבר, אחרי התפתחויות שונות שקדמו לשיחזור - יצא לשיחזור.
במהלכו תודרך על-ידי החוקרים תוך איומים, ואמר על כן מה שהורו לו לומר.
התפתחות נוספת קשורה במערה שבה נמצאה גופתו של דני ז"ל. הנאשם לא ידע להצביע עליה בפעם הראשונה, והוכרח באיומים לצאת לשיחזור נוסף.
מהשיחזור ב17.3.84- ועד ה- 28.3 הניחו לו חוקריו, למעט חקירה אחת נוספת ב22.3-, באשר למקום הימצאותם  של בגדיו של דני.
ב- 28.3.84 נלקח הנאשם למשטרת עכו, ונדרש על-ידי החוקרים ללכת ולהצביע  על אותו מקום שעליו הצביע עלי, כמקום שאליו הובלה הגופה לאחר הרצח, לפני שהועברה למערה.
הנאשם נכבל בתחילה, לאחר מכן הותרו כבליו, הוא התפשט ועמד כשגבו אל הקיר. הקצין סלוק, הכה במוט ברזל על כפות רגליו, וחוקר נוסף בשם חסון ראנם, הטיח ראשו קדימה באופן ששיניו הקדמיות פגעו במוט הברזל ונשברו.
כתוצאה מכך, מסר הנאשם הודאה בדבר הובלת גופתו של דני לאזור אוניברסיטת חיפה, שם נזרקה.

לאחר מכן יצא להצבעה נוספת על המקום שלגביו נמסרה ההודאה. הנאשם אמר, כי אינו יודע על מה להצביע וזכה לסטירה. בסופו של דבר הצביע על מקום שמרצה, לדעתו, את החוקרים אך נאמר לו שזה אינו המקום הנכון.
עד כאן טענות הפסול.

להלן נתייחס לנקודות הציון הבולטות בגירסתו של פתחי, כדלקמן:
1. ימי החקירה הראשונים;
2. נושא האליבי (בהקשר למשפט הזוטא בלבד);
3. הודאתו הראשונה של פתחי;
4. המדובבים עיסא עאמר, מאיר אלון;
5. היציאה לשיחזור והחשש מטלוויזיה;
6. השיחזור, נושא המערה;
7. ההובלה ב- 28.3, שבירת השיניים.

ד.	ימי המעצר הראשונים

כפי שנאמר בפסקה א' לעיל - בפנינו טען הנאשם כי הופעלו לגביו כל אמצעי הפסול הקשים מתחילת מעצרו, למרות שבחיפה טען אחרת.

הגם שעד ה- 12.3.84 לא נגבו הודאות, והנאשם לא אמר כל אמירה מפלילה או מסבכת (לא רק לגבי עצמו אלא גם לגבי הנאשמים האחרים), יש חשיבות של ממש בקביעת ממצא בנושא זה, וזאת בשל כמה סיבות:

1. זוהי נקודת המפגש החזיתית הראשונה בין גירסת הנאשם בפנינו ובין גירסת החוקרים באופן כללי.
קביעה, כי היה שימוש באמצעים פסולים מן הסוג שהנאשם מדבר עליו, כבר בימים הראשונים, יש לה כמובן, השלכה גם לגבי הימים הבאים.
ניתן כמובן לקבוע, כי השימוש באלימות החל בתאריך 12.3.84, וכי גם קביעה שבימים הראשונים לא הייתה אלימות - עדיין לא מלמדת על מה שהתרחש מאוחר יותר.
אולם - לעניין אמינותו של הנאשם מול אמינות החוקרים כגוף (מבלי להתייחס פרטנית לחוקר זה או אחר), ודאי שהחשיבות לא תסולא בפז.

2. הגם שהנאשם לא אמר דברים מפלילים בשלבים הראשונים של החקירה, הוא מסר גירסה בנושא האליבי ובנושא המשלוח לר' אנטוורפן 33.
הגירסה עברה תהפוכות לכאן ולכאן.
קביעה, כי התהפוכות אינן פונקציה של אמצעים פסולים מצביעה, לכאורה, על כך שהנאשם "משחק" בגרסאות, מוסר דברים וחוזר בו מהם וחוזר חלילה, בשל שיקולים פנימיים שלו, לאו דווקא כתוצאה מלחץ פסול (בהבדל מלחץ פנימי), שמופעל על-ידי החוקרים.

3. כיוון שטענת הסניגוריה היא כי, מדובר "בהשפעה מצטברת" של האלימות על כל סוגיה, הרי קביעה, כי לא הייתה אלימות בימים הראשונים, יש לה השלכה רבתי לעניין שבירת רצונו של הנאשם כתוצאה מאלימות פסולה. שלא לדבר על כך, שהימנעות מאלימות, לאורך ימים ארוכים כל כך, יש בה לכאורה תמיכה בטענה כי לא הופעלה אלימות.

האם הייתה אלימות בימים ראשונים אלו (עד 12.3.84)?
נראה לנו, כי התשובה לכך חייבת להיות שלילית.
ציינו כבר לעיל, כי לא הועלו טענות פסול בחיפה חרף הגשת מסמך מפורט.
פרט לטענה, כי יש לנתק בין המשפט המקורי למשפט החוזר, העלתה בסניגוריה טענות נוספות הבאות לתרץ את העדרה של הטענה.

לדברי הסניגורים: משלא הביאה התביעה את סניגוריהם של הנאשמים כעדים "אין היא יכולה להוכיח על סמך הטענות בלבד כי הנאשם לא סיפר לעורך דינו פרטים שאינם מופיעים בטענות. ללא עדות עוה"ד אין לנו גם כל דרך לדעת האם לעוה"ד היו שיקולים אחרים באי הכללת של טענות מסוימות" (עמ' 89 לסיכומים בכתב).

איננו מקבלים טענה זו.

הסתירה המהותית בין הגירסה בחיפה ובין הגירסה בת"א היא יציר כפיו של הנאשם. אם ברצונו לטעון כי אמר דברים לסניגוריו, ואלה מטעמים אלה ואחרים נמנעו מפירוט הדברים - הרי שהנאשם הוא שצריך להביא את סניגוריו אל דוכן העדים, ולא התביעה. 

אולם, מעבר לכך, מסתבר שהטענות הכתובות שנוסחו על-ידי עוה"ד, הן רק קצה הקרחון. הנאשם עצמו העיד בחיפה, וכפי שכבר ציינו, העיד גם במשפט העיקרי.
אם אכן החלה האלימות כלפי הנאשם מיד עם מעצרו, ניתן היה לצפות שיספר עליה מיד, כדבר ראשון.
וכי איזו סיבה שבעולם הייתה לו להסתיר בעדותו בבית המשפט אלימות זו, כאשר הוא כן מעיד על אלימות בימים אחרים ומייחס לחוקרים מעשים שהשערות סומרות מהם?
ודוק: הנאשם דיבר בחיפה על אותם ימים! אלא שלמרבית הפלא, הוא מזכיר ביחס לימים אלה אירועים אחרים, ואינו מתייחס כלל לאלימות הקשה שהופעלה עליו.

בנ68/, פרוטוקול עדותו של הנאשם בחיפה, הוא מספר כדלקמן:
"לראשונה נעצרתי בפרשה נשוא משפט זה ביום 6 למרץ 1984. השוטרים עצרו אותי במקום עבודתי בשכונת דניה והסיעו אותי למשטרת עכו והגענו לשם בין השעה 8 ל- 9 לפני הצהרים. בסמוך לאחר שהגענו למשטרת עכו, התחילו החוקרים לחקור אותי וחקרו אותי עד השעות המאוחרות של הלילה ועוד באותו לילה העבירו אותי למשטרת ראש פינה".

ועל כורחך אתה שואל: "עצרו אותי במקום העבודה והסיעו אותי למשטרת עכו" - כן.
ולעומת זאת: "החל מיום מעצרו הראשון הוכה פתחי ללא הפסק..." – לא?
ובהמשך: "חקרו אותי עד השעות המאוחרות של הלילה" (במשתמע: לא נהגו בי יפה) - כן.
ולעומת זאת: "הכו אותי במקלות מטאטא ובגושי שיש עגולים, הצליפו בי בחוטי חשמל, וכו'" - לא?
הכיצד ניתן להאמין כי הנאשם לא זועק מיד כי למן הרגע הראשון ולאורך כל ימי החקירה התעללו בו החוקרים באופן רצוף, חסר אנושיות ושיטתי?

ראינו את הנאשם בפנינו, לאורך שעות עדות רבות מאוד.
כפי שכבר אמרנו, שזה נאשם שמדבר עד כדי הטבעת השומע במילים, הוא אינו עונה רק למה שנשאל, ואומר מה שברצונו לומר, בלי קשר לעתים, לשאלה.
אין לנו ספק כי הדברים קולחים מפיו, ולא רק נאמרים.
שום נימוק מלומד או תיאוריה של הסניגורים, אינם יכולים לבוא במקום אמירות פשוטות, בסיסיות, מתבקשות.

בהמשך עדותו שם, מתייחס הנאשם ל9.3.84-, למפגש עם המדובב אמג'ד פחמאווי, לדברים שאמר או לא אמר לו.
לאחר מכן מספר הנאשם על האלימות מתאריך 12.3.84 ואילך.
הנאשם יודע לספר, למשל, על אלימות ב14.3.84-, למרות שלדבריו, "במשך כל החקירה ביום זה אני לא התוודיתי ברצח נשוא החקירה, אלא טענתי שאין לי כל ידיעה בקשר לרצח וכי יש לי מצפון ואני לא אפליל אחרים סתם" (ת68/ עמ' 1750).

הנה כי כן, גם מבלי להיות משפטן, ומבלי להגדיר את הדברים "כהשפעה מצטברת", מבין הנאשם את החשיבות שבפירוט האלימות שהופעלה כלפיו, גם בימים שבהם לא התוודה.
מדוע לא לספר אותם דברים ממש גם לגבי השלבים הראשונים של החקירה?

סוף דבר בנקודה זו: הגירסה הנוגדת חזיתית, שהשמיע הנאשם בחיפה, כשהיא מתלווה לכך שהנאשם הקדים למעשה בטענות ובעדותו בפנינו את מועדיהם של אמצעי הפסול שלהם טען בחיפה, באופן שהחלו מיד עם מעצרו (וכנראה חזרו על עצמם ממש במדויק גם בימים המאוחרים של החקירה), מביא למסקנה שמדובר בגירסה שקרמה עור וגידים סמוך לזמן המשפט החוזר, או על כל פנים, בפרק הזמן הארוך שבין שני המשפטים.

ה.	גירסת האליבי ונפתוליה

נושא האליבי או ליתר דיוק, גרסאותיו השונות של הנאשם בנושא זה, הוצגו על-ידי בסניגוריה כאחת מנקודות השיא. הוכחה חד משמעית לשבירת רצונו של הנאשם.

בלשונו של עו"ד פלדמן: "...אין כמוהן (הכוונה לגרסאות הנאשם) חלון הצצה אל נפש כנועה ורצוצה המבקשת בכל מחיר לרצות את חוקרה, עד שהתבלבלו לה היוצרות...לא רוח הקודש שרתה עליו אלא רוח של כניעה וצייתנות ואובדן מוחלט של רצון חופשי המעורב ביאוש והיסטריה..." (עמ' 93 לסיכומים בכתב).

כל אחד מן החוקרים שהיו מעורבים בחקירתו של פתחי בנושא האליבי וגבו את הודעותיו, נחקר על-ידי עו"ד פלדמן באירוניה מושחזת. תשובותיהם של החוקרים, לפיהן רשמו מה שנאמר להם ותו לא, זכו לתגובה מזלזלת, הכיצד זה  אינם מבינים את גודל האבסורד בכך שפתחי נתן להם כביכול אליבי עתידי, והכיצד הם סבורים שאי מי יוכל להאמין לתשובותיהם.
לאחר שבדקנו את כל הנתונים, נאמר כי איננו סבורים שהיה מקום לאותה אירוניה, ולאותו חוסר אמון מזלזל.

אלו הנתונים הרלוונטיים:
פתחי נעצר כאמור ב- 6.3.84.
בתאריך זה נגבו ממנו שתי הודעות: ת152/ משעה 10:20 ו- ת124/ משעה 20.05.
בהודעה הראשונה ת125/ מספר הנאשם כי ב- 8.12.83 יום הרצח היה בשעות אחר הצהרים בבנק, וכמו כן היה אצל הספר, ואצל מורה הנהיגה.
במספרה היה עד השעה 18.30-19.00, ומשם הלך כאמור למורה הנהיגה ושוחח עמו בדבר הזמנת טסט. סה"כ היה אצל מורה הנהיגה כ- 5-10 דקות.

מכל מקום: גירסת האליבי במתכונתה זו, היא אף לטענת ההגנה, גירסת "הרצון החופשי".
הגירסה האחרת, שממנה הושמט הביקור אצל הספר ומורה הנהיגה, היא גירסה המבטאת "נפש כנועה ורצוצה" הרוצה לרצות את חוקרה.

לגבי הבנק - נערכה על-ידי החוקרים בדיקה (ת123/), ממנה עולה, כי פתחי אכן היה ב8.12.83- בשעות אחר הצהרים בבנק, הגם שלא ברורה השעה המדויקת, ועל כן לא נעשה – אליבא דסניגור - ניסיון על-ידי החוקרים להשמיט מגירסת "הנפש הכנועה והרצוצה" את עניין הביקור בבנק. 
(רק דרך אגב, הנאשם טען באופן עקבי, כי בידו מסמך המוכיח את היותו בבנק, שלא הוצג מעולם ולא ברור אם נקובה בו השעה המדויקת של הביקור בבנק).
הספר ומורה הנהיגה, הפריעו לחוקרים לייחס לנאשם את הרצח ועל כן הופעלו עליו אמצעים פסולים כדי שישמיט אותם מגירסתו.

בשעה 20.05, בהודעה ת124/, לא הוזכרו הספר ומורה הנהיגה.
בעדותו בפנינו אמר הנאשם בנושא זה, כי שינה את הודעתו משום שהוכה:
"ש. למה העדות הזו שונה?
ת. כי לוחצים עלי ונותנים לי מכות, בלבלו אותי.
ש. ידעת מה צריך לשנות?
ת. לא, הם הכניסו לי מילים לפה, למשל אמרו לי לא היית אצל הספר וגם מורה הנהיגה אמר שלא היית אצלו...שלוחצים עלי ונותנים לי מכות אז מה שהם רוצים אתה צריך לרצות אותם.
ש. איזה מכות?
ת. נותנים מכות מטלטלים בשערות מכים במקל של מטאטא" (עמ' 1300).

הנה כי כן: תוך פרק זמן של שעות מועטות הצליחו החוקרים במכות וטלטולים להביא את הנאשם לשינוי הגירסה.

והרי לך תמיהה ראשונה:
אין מחלוקת, כי רק למחרת ב7.3.84-, יצאו החוקרים ביחד עם הנאשם למורה הנהיגה ולספר על מנת לאמת או לשלול את גירסת הנאשם בנושא זה.
מה ההגיון על כן להכות את הנאשם ולהביא לשינוי גירסתו כבר ב6.3.84-, כאשר המציאות בשטח יכולה לטפוח על פניהם של החוקרים, והבדיקה יכולה להביא למסקנה כי אכן הנאשם היה אצל הספר ומורה הנהיגה, והאליבי הזה שלו יכול להיות מוצק וחד משמעי?
אם למשל ניהל מורה הנהיגה רישום כלשהו, או אם הוציא הספר חשבונית על התספורת, או שהיה מאמת בנתונים אובייקטיביים אחרים את גירסתו של הנאשם, מה היו החוקרים עושים אז?
הדעת נותנת, כי ימתינו עם הפעלת האלימות, ושינוי הגירסה באמצעותה, לפחות עד שיראו מה תהינה התוצאות של בדיקת האליבי. מה עוד, שכנגד הנאשם, באותו שלב, לא היו עדיין ראיות אלא חשדות בלבד. 

אם מוסיפים לכך את העובדה כי עיתוי תחילת האלימות הוקדם רק בת"א לימי החקירה הראשונים, הרי המסקנה המתבקשת היא שקיים לפחות סימן שאלה, האם אכן שינוי הגירסה מקורו באלימות שהופעלה על הנאשם.

בכך לא נגמרים פיתולי הגירסה:

ב7.3.84- בשעה 12.30 נגבית הודעה נוספת (ת125/). 
מעשה פלא, חזרו מורה הנהיגה והספר לגירסה.
בשעה 15.30 יוצא הנאשם עם החוקרים להצבעה, ומצביע בפניהם על הספר ועל מורה הנהיגה.
נראה כי תהליך שיקום הרצון החופשי היה מהיר ויעיל, שעל כן חוזרת למקומה הגירסה שעל השמדתה עמלו החוקרים בהפשטתו, במכות מטאטא ואבני שיש, רק בערב הקודם.
הנאשם נחקר בעניין זה בפנינו ואמר: "ברגע שעוזבים אותי ולא מכים אותי, אני אומר אמת, אם מכים אותי אני משנה גירסה. אני רוצה להיפטר מהם" (עמ' 1356).
הנאשם נשאל: 
"ש. הם לא רוצים שתספר על הספר ומורה הנהיגה הרי הם יתחילו להרביץ שוב אם תספר על הספר ומורה הנהיגה.
ת. חשבתי שהם ישתכנעו..." (עמ' 1357).

האם באמת ניתן להגדיר את "האלסטיות" שמתבטאת בתשובות אלו ודומותיהן, כשבירת הרצון החופשי?

כדאי להזכיר פרט נוסף המתקשר לאותן חקירות עצמן שהניבו את ההודעות שהוזכרו עד כה.
הנאשם קושר בין דרישות החוקרים כי ישנה את האליבי, לדרישתם (נכון לימי החקירה הנדונים), כי יאמר שהיה משלוח לרח' אנטורפן 33, שכן, הם סברו באותו שלב שדני נחטף לאחר הבאת המשלוח הנ"ל. 
החוקרים, לדבריו, הרביצו לו כדי שיאמר שהיה משלוח כזה.
מסתבר שבאותה הודעה עצמה ת/ 125 אומר הנאשם כי היה אצל הספר ומורה הנהיגה (גירסת הרצון החופשי) מחד גיסא, אולם גם כי היה משלוח לאנטורפן 33 (הנאשם אינו אומר את הכתובת אלא מתאר את המקום) שהיא גירסת "הנפש הרצוצה", מאידך גיסא. 

תשובותיו של הנאשם בעניין זה ראויות לציטוט:
"ש. בהודעה אתה מספר על האליבי וגם על המשלוח, באותה הודעה גם לחצו עליך וגם לא לחצו עליך?
ת. הם רוצים את המשלוח החוקרים.
ש. אבל בהודעה לא לחצו עליך כי סיפרת על הספר ומורה הנהיגה.
ת. אבל בקשר למשלוח הם לחצו, ולא לחצו על הספר ומורה הנהיגה." (עמ' 1358).

הדברים מדברים בעד עצמם.

למחרת, ב- 8.3.84, התהפכה שוב הגירסה:
מהנאשם נגבית הודעה נוספת (ת/ 126), והחוקר אומר לו, כי הספר אינו מאשר את גירסתו.
בתגובה לכך אומר הנאשם, כי "היום אני נזכרתי שלא הייתי אצל מורה הנהיגה ואצל הספר באותו יום חמישי ואני הלכתי לספר שבוע אחרי שחקרת אותי בסכנין (הכוונה לחקירה ב- 15.12.83) ולא שבוע  לפני זה ואחרי הספר הלכתי למורה הנהיגה הזמנתי טסט וכמה שיעורים...".
אמרתו זו של הנאשם הולידה את דבריו הדרמטיים של הסניגור: "...התוצאה היא כי ביום 15.12.83, שרתה על פתחי רוח הקודש וראה בחזונו כי עוד שבוע יהיה אצל הספר והמורה לנהיגה  אלא שרוח הקודש קצת התבלבלה ואת מה שראה בחזונו לעתיד דימה לראות כאילו התרחש שבוע קודם" (עמ' 93 לסיכומים).

אם נאמר, כי איננו רואים עין בעין עם הסניגור בעניין זה, ואיננו רואים את גודל האבסורד בגירסת הנאשם כפי שצוטטה לעיל, ולא ביטוי "לאובדן רצון חופשי המעורב בייאוש והיסטריה" - אמרנו מעט.
הנאשם נדרש, שבוע אחרי הרצח, ב- 15.12.83, לפרט את מעשיו ביום הרצח והוא מציין פעילויות יום יומיות חוזרות על עצמן ומהוות חלק משגרת יומו, כגון ביקור אצל הספר ומורה הנהיגה.

יתכן שזו אינה הגירסה "המבריקה" ביותר בעולם, (בהנחה שהנאשם לא היה ביום הרצח במקומות אלה), ויתכן שאדם מתוחכם ממנו היה אולי לוקח בחשבון שהגירסה עשויה  להיבדק. אולם כגירסה העונה לצרכיו באותו רגע, זו גירסה סבירה לחלוטין, בין השאר משום שהשגרתיות בפעולות תמיד תוכל להתיישב עם טעות - אם יתברר כי הדברים אינם נכונים. שלא לדבר על כך, שאם היה הנאשם אצל הספר ב- 15.12.83 (ולא ב8.12.83-) כפי שאומר זה האחרון (ראה ת/ 87), דהיינו: ביום החקירה עצמו ולא ביום הרצח - הרי יתכן שהנאשם, אשר נלחץ מעצם הצורך לפרט מה עשה ב- 8.12.83, נוקב בפעילות הראשונה שעולה במוחו, ומתייחס למה שעשה ביום שבו נחקר.

כאשר מציין הנאשם, כי הפעולות השגרתיות הנ"ל בוצעו כאילו שבוע לאחר החקירה ב- 15.12.83, הרי גם בכך אין כל רבותא, ואין בכך שום ממד של דרמה, בין אם הנאשם אומר אמת בנושא זה, ובין אם לאו.
ורק דרך אגב: בהחלט יתכן, כי באמור בת126/ נפלה טעות של השמטת אות אחת בלבד: … ואני הלכתי לספר, שבוע אחרי, כשחקרת אותי בסכנין. 
הוספת האות כ', משנה בהקשר זה את כל התמונה. כאמור – זוהי השערה בלבד, אם כי סבירה, שכן, אות השימוש "כ" נשמטת לעיתים, בשגגה או אף במתכוון. אך לא נשתית על כך ממצא ודאי.

הערה נוספת: באותה הודעה מקשה החוקר על פתחי גם בנושא הבנק, ומטיח בו, כי אולי הוא טועה גם בעניין הבנק.

הבדיקה שנערכה על-ידי המשטרה ב- 15.12.83 - ת/ 123, אמנם הוכיחה שפתחי היה בבנק ב- 8.12.83, אולם פתחי אינו יודע זאת (שמא גם החוקר אינו יודע זאת), והחוקר לוחץ עליו בנושא זה:
"שאלה: אם כך ברור מעדותך זו כרגע, שמסרת לי פרטים כוזבים בעדויותיך הקודמות, לכן איך אתה בטוח שבאותו יום, 8.12.83 היית בבנק בכרמל וירדת לחצר לקחת מונית ונסעת לסכנין. יכול להיות שגם תעית (כך במקור) לגבי התאריך 8.12.83 כשאמרת שהיית בבנק?
ת. אני בטוח שבתאריך 8.12.83 הייתי בבנק בכרמל. יש לי פתק על זה שהייתי בבנק ובאותו יום לא היה לי כסף ובגלל זה הלכתי לבנק" (עמ' 2 ת126/). 

פתחי אינו נכנע ללחץ ולא נסוג מעניין הבנק, למרות שהוא כל כך רוצה לרצות את החוקרים, ולמרות שבתאריך זה כבר הופעלו עליו כל האמצעים הקשים, על-פי גירסתו דהיום.

בדיעבד - יש להצטער על כך שגירסתו במלואה, לרבות הספר ומורה הנהיגה, לא נבדקה ב- 15.12.83 או סמוך לכך, ויש בכך אפילו מחדל של הצח"מ הראשון, אולם אין בכך כדי להביא למסקנה "שנפש רצוצה" הולידה גירסה הנשענת על "רוח קודש שהתבלבלה".

סוף דבר בנושא זה:
השינויים בגירסת הנאשם בנושא האליבי אינם פונקציה של אמצעים פסולים.
העובדה שהנאשם הלך הלוך וחזור בגירסתו, נובעת משיקוליו שלו, ואין מדובר ברצון חופשי שדוכא ושוקם תוך כמה שעות, ודאי שלא ניתן לדבר על השפעה מצטברת,  כאשר מדובר בשינוי הגירסה ביום הראשון לחקירתו של נאשם, שלא נעצר כלל קודם לכן.

ו.	ההודאה הראשונה של פתחי:

שני מסמכים, בשני תאריכים, יכולים להיחשב כהודאתו הראשונה של פתחי.
בתאריך 12.3.84 נרשם דו"ח זיכרון הדברים (ת/ 256). יש בהודיה, ולאחר מכן חזרה ממנה.

הודעה, המוגדרת כהודאה, בהבדל מזיכרון דברים, נגבתה מפתחי לראשונה ב- 15.3.84.
בין שני התאריכים ישנו תחקור נוסף ב- 14.3.84 (ת/ 257 ) שגם הוא מכיל הודיה.

באשר ל-ת/ 256 מיום 12.3.84:
מסמך זה משקף על-פי הכתוב בו חקירה בתאריך הנ"ל בשעות היום.
כותב המסמך הוא מפקח גאנם גאנם.
מפקח גאנם גאנם זכה להכרה מיוחדת על-ידי הנאשמים ובמיוחד פתחי, כמי שאינו מכה והוא מהחוקרים "ההגונים". כך למשל, כאשר הוארך מעצרו של פתחי בתאריך 22.3.84 אמר פתחי לשופט הדן בהארכת המעצר, כי "היכוני במקל על הראש, אבל לא דודי גאנם".

גאנם זוכה לכינוי "דודי", כינוי של כבוד, ולאמירה מפורשת כי הוא אינו מכה.
גם הסניגוריה הנוכחית, רואה בגאנם חוקר הגון אשר אינו מסתיר את המציאות, ומוכן אפילו להלחם על דעותיו, גם כאשר אלו אינן עולות בקנה אחד עם דעות הממונים עליו, כפי שיובהר להלן בפרשת השיחזור והמערה.
בסיכומיו שבע"פ אמר עו"ד פלדמן לגבי גאנם: "רנם רנם מהבחינה הזו הוא חוקר בעל רמה מוסרית  גבוהה יותר, בעל אחריות גבוהה יותר והוא לא נותן את הפרטים, הוא רוצה לשמוע את הפרטים מפיו של הנחקר". (עמ' 2709 לסיכומים בע"פ)
באשר לתאריך 12.3.84, אומרת ההגנה בסיכומים: "...זהו הקו שנוקט בו ג'אנם לאורך כל הדרך, והוא נותן תיאור נאמן של הדברים עד שזה מגיע לאלימות אותה הוא מכחיש מכל וכל" (עמ' 98 לסיכומים בכתב).
לשיטתנו - אמירה זו של הסניגוריה יש בה משום נשיפת קר וחם באותו הבל פה, והיא אינה יכולה להתקבל. 
לא יתכן ליחס לגאנם מתן תאור נאמן של הדברים, אבל לטעון בו זמנית כי הוא משקר כשהדברים נוגעים לאלימות. 
וכי על איזה "תיאור נאמן" מדבר הסניגור אם גאנם טוען שלא הייתה אלימות, ופתחי טוען לאלימות קשה ורצופה, שגאנם אשר רשם את הדו"ח, לא יכול היה שלא לראות אותה בין אם הוא המכה, ובין אם המכה היה סלוק.

נאמר יותר מכך, קיומו של חוקר הגון, שאינו מכה ואינו מוכן להיות חלק מאלימות וגם אינו נמנע מלעמוד על דעתו מול הממונים עליו, משמיט במידה רבה את הקרקע תחת בנין הסניגוריה, הטוענת כי כל החוקרים נטלו חלק בקשר הגלובלי, שקרם עור וגידים לפני מעצרם השני של הנאשמים.

לא יתכן למדר חוקר כזה, מכל מה שמתרחש במהלך החקירה, במיוחד כאשר הוא חלק אינטגרלי מצוות החקירה ונוטל חלק בכל פעולות החקירה.
חוקר כזה הוא בבחינת איום לכל החוקרים האלימים, שהרי הוא יכול להתקומם כנגד אלימות, במיוחד אלימות קשה וברוטלית כפי שטוענים לה הנאשמים, ואף להוציא החוצה את דבר קיומה 
של האלימות. 

גאנם העיד בפנינו.
התרשמנו, כי אכן מדובר בחוקר הגון וישר שלא היה נותן יד לאלימות, ולא היה מסתפק בהפניית הראש לכוון השני, אם אכן היה יודע על קיומה.
לפיכך, כאשר מעיד גאנם כי הוא, כשיטה, נהג לתחקר בעל פה, ורק אחר כך לגבות הודעה או הודאה, אם יש לה מקום, אין סיבה לפקפק בדבריו.
דרך חקירה זו, טובה או לא טובה, הייתה מקובלת, ועדיין מקובלת במקרים לא מעטים.
אם קיים ספק אם עצם הנקיטה בשיטה זו, מטרתו לאפשר לגאנם במקרה זה, להעלים את האמת, הנה בא תוכן הדברים ומסיר כל ספק.

בת256/ כותב גאנם כי: "פתחי מסר בפני ובפני רפ"ק סלוק שהוא ביצע את הרצח יחד עם עלי גנאמה, סמיר גנאמה, עאטף סביחי ואחמד סביחי" (הכוונה לנאשם 1 - אחמד קוזלי כפי שעולה מהמשך המסמך).
"הרצח לדברי פתחי בוצע בטנדר של סמיר ולאחר ביצועו הובלה הגופה למערה ביער".

מפקח גאנם כותב עוד בת256/, כי פתחי, לאחר שמסר את עיקרי הדברים כמפורט לעיל, ביקש לשבת ולחשוב, ולאחר מכן יספר את השאר.

מבוקשו ניתן לו, הוא נותר לחשוב מספר דקות, ולאחר מכן הודיע לגאנם ולסלוק, כי הוא חוזר בו מדבריו, כי כל מה שמסר אינו אמת, והוא אינו זוכר דבר.

כיוון שמדובר בדו"ח זיכרון דברים, יכול היה גאנם בקלות רבה להתעלם מכך שפתחי חזר בו, והרי לך הודאה כשרה למהדרין.

רישום החזרה מן ההודאה הוא ראיה לאמינותו של גאנם, כמו גם לרצונו החופשי של פתחי.
על פני הדברים התמונה המצטיירת מדו"ח זה הנה, כי פתחי עובר מה שעוברים חשודים רבים, התלבטות אם לדבר או לאו. אותה דינמיקה שעליה כבר הרחבנו את הדיבור, של הליכה צעד קדימה ושני צעדים אחורנית.
מתאריך 12.3.84 חולפים עוד שלושה ימים עד אשר נרשמת מפיו של פתחי הודאה של ממש.

הדילמה שעובר פתחי מוצאת ביטויים נוספים בת256/ כך למשל, נכתב בו כי קדמה להתוודות (הלא מפורטת) שבה הודה כי ביחד עם הנאשמים האחרים ביצעו את הרצח, אמירה מפיו, ולפיה הוא חושד באחמד ובעאטף, כאשר לאמירה זו מצטרפת לדברי החוקרים הצעה או בקשה להיות עד מדינה. 

ככל שמדובר בהתוודות - ניתן לראות בכך את עומק הדילמה:
להודות או לא להודות (כמעט בבחינת להיות או לחדול), במה להודות, אולי רק להפליל את האחרים ואולי רק את הבדואים ולא את שני חבריו מסכנין, שאחד מהם, סמיר, הוא גם בן דודו), אולי אפשר לקבל מעמד של עד מדינה בגין הפללת האחרים ועוד.
חיזוק לכך שאכן מדובר בתיאור אוטנטי של השיחה, וכך אכן התנהלו הדברים, אנו רואים בגרסאותיו השונות של הנאשם, באשר לדרך היווצרותו של ת/ 256:

בחיפה טען הנאשם כי לא היו דברים מעולם, הוא לא אמר את הדברים, וכאשר אמרו לו החוקרים כי נאשמים אחרים מודים, "אמרתי שלא ידוע לי דבר על העניין הזה ואני לא אודה בדבר שלא עשיתי. ...אין אמת בתוכן הדו"ח הזה היות ואני בכלל לא התוודיתי בפניהם אלא הכחשתי כל השתתפות בפרשה" (נ/ 68 עמ' 1750).

הנה כי כן: לא ידוע לו דבר, התכחשות טוטלית, ובמילים אחרות, האמור בת/ 256 הוא שקר והמצאה חד משמעית של החוקרים.

בפנינו, השתנתה הגירסה:
ש. אתה אמרת שאתה חושד באחמד קוזלי ובעאטף סביח?
ת. יכול להיות שהם שאלו אותי, הייתה סיבה אם אמרתי את זה, יכול להיות ששאלו אותי אם אני חושד באחמד או בעאטף אז יכול להיות מהלחץ ובשביל להיפטר אמרתי כן".
ובהמשך:
ש. במזכר ת/ 256 כתוב שאתה אמרת שהרצח בוצע ברכב של סמיר...אלו דברים שאמרת לגאנם וסלוק באותו יום?
ת. אז אמרתי בשביל שיעזבו אותי באותו יום, להיפטר מהם.
ש. מה קרה פה, למה ב- 12. כל הזמן אתה מספר על 15 ו- 28 שהיו ימים מאוד קשים אבל פה רואים שב- 12 אתה מספר שהיית בארגז של האוטו שהילד נחטף...
ת. אבל יש מזכר אני חושב שאני חוזר בי... צריך להסביר לבית המשפט שהמכות משתנות, המכות לא אותן מכות הן משתנות, אם המצאתי גירסה כזאת במזכר זה לפי המכות לפי הלחץ" (עמ' 1382-83).

הארכנו בציטוט הקטע כדי להצביע על שני מאפיינים חשובים:
1.  יש שינוי מהותי, בולט עד כדי היפוך הגירסה. במקום: "לא אמרתי כלום, הכחשתי כל השתתפות" בא: "אמרתי, בשביל להיפטר מהם".
שינוי זה הוא מסוג השינויים אשר לגביהם אמרנו כי אנו מתקשים לקבלם. כפי שציינו, מקובל עלינו כי ניתן לטעות בתאריך, בחוקר, בוארציות קלות לגבי האמצעי הפסול שננקט בנקודת זמן מסוימת. לא ניתן לטעות בשאלה האם התוודה הנאשם, ולו גם כדי להיפטר מהחוקרים, לעומת גירסה שהינה כולה יציר מחשבתם ודמיונם של החוקרים.
אנו מדגישים שוב, כי זוהי הודייתו הראשונה של הנאשם! זהו מהפך מבחינתו, גם אם חזר בו מיד לאחר השמעת הדברים.
האם באמת ניתן לטעות בשאלה, אם הדברים נאמרו אם לאו?

2.   יש באמור לעיל כדי לבטא לא רק את התפיסה לפיה תוכן הדברים מצביע על שימוש באמצעים פסולים (אם אמרתי כך וכך, סימן שהרביצו לי), אלא גם ניואנסים וגווני ביניים בתפיסה זו: "המכות לא אותן מכות ולכן אמרתי וחזרתי בי. אם המצאתי גירסה כזו במזכר זה לפי המכות לפי הלחץ".

בהמשך נשאל הנאשם: 
"ש. ב- 12.3 חקרו אותך סלוק וראנם ראנם (ת/ 256).
ת. העד מעיין בהודעה (כך במקור) פה בעדות הזו הכו אותי וסלוק היה משתמש רצוף במכות...
ש. אתה זוכר איך סלוק הכה אותך?

ת. היה מכה אותי במקל של מטאטא ובידיים שלו. הוא היה דורך לי על איבר המין והאשכים עם הרגליים שלו. הייתי יושב על כסא וסלוק היה יושב מולי על השולחן אומר לי לפתוח את הרגליים ושם את הרגל שלו על האשכים שלי ומתחיל ללחוץ." (עמ' 1306).

התיאור שמתאר פתחי כפי שצוטט לעיל, הוא אחד מהתיאורים היותר קשים בתיק זה. זו אלימות מהסוג הגרוע ביותר. הכל יש בה באלימות זו: גם כאב פיזי עצום, גם התאכזרות מצד החוקר וגם השפלה רבתי לנחקר.
האם ניתן לקבל, כי אמצעי פסול כזה צץ ועולה לראשונה בחקירתו של הנאשם בבית המשפט לאחר 16 שנה, אפילו לא בשעה שישב כל אותן שעות מרובות עם סניגוריו כדי לגבש את המסמך?

קשה מאוד גם לייחס זאת לטעות. כפי שציינו, ת/ 256 הוא נקודת מפנה מבחינת הנאשם. זו ההודיה הראשונה ואם אכן נתנה לאחר אלימות קשה כל כך, הדעת נותנת כי הדברים יאמרו לכל אורך הדרך. הדברים גם לא נאמרו על-ידי הנאשם בהיסח הדעת או משום שהתבלבל ונלחץ במהלך חקירה נגדית, אינטנסיבית ומכשילה. אלו דברים שנאמרו בחקירה ראשית ולאחר שהנאשם עיין בת/ 256 , כפי שמופיע בפרוטוקול.

העובדה שהדברים לא נאמרו קודם מעוררת, בלשון המעטה, ספק באמיתותם. הספק מוביל לכל אותה סדרת שאלות נלוות העוברת כחוט השני לאורך כל הדרך: מה ראה הנאשם להגזים ולהוסיף דברים עליהם לא סיפר קודם. האם אין בכך ביטוי לתחושה שחש הנאשם עצמו, כי האמת ביחס למה שהתרחש באותו יום, אין די בה כדי לשכנע בשבירת רצונו החופשי, בשל אמצעים פסולים שננקטו נגדו.
רק כדי להשלים את התמונה, הנאשם נתבקש ליתן הסבר לכך, שעניין הדריכה על האשכים לא הועלה עד לשלב שאוזכר לעיל, ותשובתו הייתה: "אל תתפוס אותי במילה, אני תאריכים לא זוכר, אני זוכר שהיכה אותי על האשכים...".

התובעת הפנתה בשלב זה את הנאשם לחקירתו הראשית כאמור לעיל, ואפילו בית המשפט התערב כדי שהנאשם ישיב לשאלה, לא בהקשר תאריך מסוים אלא בהקשר לאירוע שמדובר בו (ואנו זוכרים כי הייתה זו הודייתו הראשונה) ובסופו של דבר, לאחר דין ודברים ארוך, הייתה תשובתו של הנאשם: "לא ייתכן שלא סיפרתי גם בחיפה סיפרתי" (עמ' 1387-1388).

ועוד ביחס לת/ 256:
הטכנאי יהודה סלוק העיד,  כי באותו יום מילא טופס התקנה של ציוד הקלטה, (נ36/). ציוד ההקלטה הותקן על גופו של איזידור סלוק. בסופו של דבר לא בוצעה הקלטה באותו יום. 
יהודה סלוק אמר, כי העובדה שבנ36/ נותר חלק ב' של הטופס ריק, מעיד על כך, כי נראה שלא היה אישור על-ידי קצין אח"ק, ועל כן  ההקלטה לא יצאה אל הפועל. את החלק הראשון מילא על-פי הפרטים שמסר לו המזמין. יהודה סלוק גם העיד כי אין רישום ביומן ועל הטופס עצמו לא מופיע מספר סידורי, שעל כן נראה כי ציוד ההקלטה אכן לא הותקן בסופו של דבר. 

בעניין זה העיד גם החוקר גאנם גאנם: "על-פי הדו"ח לא נערכה הקלטה. לא מולא חלק ב' של הדו"ח. אני מניח שהוא התקין את המכשיר ואחרי שחזר אלי וראה שפתחי חזר בו, הוא ירד מזה" (עמ' 637).

בסיכומים שבכתב טען הסניגור, כי נראה שדווקא גאנם גאנם אומר את האמת, וההקלטה בוטלה משום שפתחי חזר בו.

אנו מוכנים לצאת מנקודת ההנחה שאכן ההשערה שהעלה גאנם משקפת את האמת. איננו סבורים עם זאת, שיש בכך כדי להועיל לנאשם. יש בכך ביטוי נוסף לאמינותו של גאנם, ובאופן כללי, יש בכך הוכחה כי כל מה שמתואר בת/ 256, לרבות מתן ההפסקה לפתחי כדי שיחשוב, אכן משקף את האמת, ופעם נוספת עמדה התביעה במטלה המוטלת עליה להוכיח כי רצונו החופשי של הנאשם, הכתיב את המהלך, ולא נימוק אחר. כפי שאמרנו, ת/ 256 באופן כללי משקף דינאמיקה כמעט קלאסית של חשודים - גישוש בנושא האפשרות להפוך לעד מדינה; תחילת הודייה, "תפיסת עצמו"; הליכה צעד אחורנית שמתבטאת בבקשה לשבת ולחשוב, וחזרה מוחלטת מן ההודייה.

ז.	מילים ספורות על תאריך  14.3.84

החקירה ביום זה הניבה מסמך דומה באופיו לת256/ והכוונה לת257/.  לפי האמור בת257/, הודה הנאשם, כי השתתף בחטיפת המנוח ביחד עם הנאשמים האחרים. הם "לקחו אותו לבניין בשלבי בנייה בקרבת הסופר של דניה, שם רצחו אותו ולקחו אותו למערה ליד יעד, ושם השאירו את הגופה". לאחר מכן, כאשר נשאל על פרטי הלבוש של המנוח ועל השעון, חזר בו מטענתו ואמר "כל מה שספרתי איננו נכון, והנכון הוא שאיני יודע דבר על הרצח". לדברי החוקר (גאנם גאנם) פתחי מסר מספר גרסאות שונות שהשתתף בחטיפה וברצח "כל פעם סיפר סיפור שונה ובסוף היה חוזר בו וטוען שאין לו כל קשר לרצח".

הנאשם טען, כי הוכה במהלכו של אותו יום על-ידי רפ"ק סלוק. אין טענה ספציפית המייחדת את יום ה- 14.3 מבחינת האמצעים הפסולים שננקטו. 
לכאורה, אין בת/ 257 חידוש, ואין גם באמצעים הפסולים חידוש שמצדיקים התייחסות מיוחדת  לתאריך זה.
אם בכל זאת, אנו מוצאים לנכון להתעכב עליו, הרי זה בשל הטעם הבא: בתאריך 13.3, קרי, יום אחד לפני כן, נערך המפגש המפורסם בין נאשם מס' 4, עלי, לבין ג'דען. בעקבות מפגש זה הגיע הצח"מ למסקנה כי אכן סמיר ועלי חזרו ביום הרצח לסכנין ברכבו של ג'סען, ולא ברכב הפיג'ו של סמיר.

מכוח אותה "ראיית רוחב" שעליה הרחיב הסניגור את הדיבור טען הסניגור, כי - 13.3 והמפגש עם ג'דען היווה את נקודת המפנה לעניין "הפיצול הראשון" בין ביצוע הרצח ובין העברת הגופה למערה. כיוון שהחוקרים השתכנעו, כי הגופה לא הועברה ברכבו של סמיר ב- 8.12.83 (שהרי רכבו של סמיר נשאר באותו היום בחיפה), נוצרה הגירסה לפיה הגופה הושארה ביום הרצח בזירת הרצח, והועברה למערה רק למחרת. 

המפגש בין עלי לבין ג'דען היווה לעניין זה את קו פרשת המים שממנו ואילך, שוב לא הייתה חזרה לגירסה כי הרצח והעברת הגופה למערה, נעשו ברצף אחד. תיקון הגירסה נעשה (אליבא דהסניגור) באמצעות פתחי. מפי פתחי הובאה הגירסה החדשה, שבאה לענות על הבעיה שהתעוררה. דהיינו, החוקרים שתלו בפיו של פתחי את הגירסה, כי הגופה הושארה כאמור בבית דורי, ולמחרת הועברה למערה.

והרי לך תמיהה. יום לאחר "קו פרשת המים", ב- 14.3, עדיין אנו מוצאים את ת257/ ובו עדיין הגירסה כי הרצח, והעברת הגופה למערה נעשו ברצף אחד.
כדי להגדיל את התמיהה נקדים מאוחר למוקדם, ונאמר כי לאותו צח"מ עצמו, מייחס הסניגור התעשתות מהירה עד כדי התאמת הגירסה לעובדות המתבררות לחוקרים בפרק זמן מינימלי של פחות משעה זאת, כאשר הדברים אמורים "בפיצול השני" היינו ביצירת הגירסה הסופית, ולפיה הגופה הושארה בבית דורי (זירת הרצח), הועברה משם לרמת אדי (חורשה בכרמל ליד האוניברסיטה) ורק משם הועברה ליעדה במערה, למחרת. 
אותו צח"מ שהיה מהיר דיו כדי "לשתול" גירסה המתאימה עצמה לעובדות בשטח, (הפעם בפיו של עאטף), התרשל, כנראה, או שמא נרדם בשמירה, והתיר לגירסה ששוב איננה "נוחה" לצח"מ, להסתנן יום שלם לאחר התאריך שבו הבינו החוקרים את הנזק שבה.

קשה מאוד לקבל כי בתפקודו של הצח"מ נתגלו פערים כל-כך משמעותיים. לעובדה שבתאריך  14.3 אומר פתחי מה שהוא אומר בנושא העברת הגופה למערה, ייתכן ותהיה נפקות לעניין המשקל, אולם, עניין המשקל איננו מושא החלטה זו, וככל שהדברים אמורים באמינותו של הרישום, ובכך שהדברים נאמרו מרצון חופשי, תורם ת/ 257 נדבך נוסף.

ח.	תאריך  15.3.84 - ההודאה

(1)	האירועים שהובילו להודאה

יום זה הוא היום הדרמטי ביותר מבחינתו של הנאשם. זהו היום בו נגבתה הודעתו המפורשת, זהו גם היום, או ליתר דיוק הלילה, בו אמור היה הנאשם לצאת לשיחזור, כשבסופו של דבר לא יצא לשיחזור משום שחזר בו. בדיעבד, יצא הנאשם לשיחזור ב- 17.3 בשעות הבוקר המוקדמות.

בהקשר ליום זה מתארים החוקרים תמונה שיש בה היגיון פנימי, גם אם חולקים על אמיתות הדברים. לדבריהם תחילתה של החקירה באותו יום הייתה בשעות אחר הצהרים,  כשבפני הנאשם הוטחו טענות שונות באשר לסתירות ולשקרים העולים מדבריו, עד לאותו שלב. בדו"ח שנכתב על-ידי רפ"ק איזידור סלוק, יש תיאור של ממש לגבי התפתחות החקירה: מלכתחילה נוצרה דומיה בעקבות שאלותיו של החוקר לגבי הסתירות והשקרים. לאחר מכן, מעין שלבי גישוש בין החוקר לבין הנחקר, כאשר החוקר שואל האם יש לו "מעורבות אישית לרצח" והנאשם עונה כי הוא אישית לא הרג את הילד אבל השתתף עם האחרים. 

לדברי סלוק באותו שלב,  פתחי החל לבכות, חיבק אותו ואמר "תעזור לי, תעזור לי". הוא הרגיע את הנאשם ובמקביל הזמין את פקד עזרא שאול כדי שיגבה ממנו הודעה בערבית. כאשר נכנס פקד עזרא, חיבק הנאשם גם אותו וגם בפניו בכה, ולאחר מכן חזר אותו סיפור על עצמו, כאשר ראש הצח"מ חזר לחדר.

התיאור הוא דרמטי למדי, והוא חוזר על עצמו גם מפיהם של החוקרים הנוספים המוזכרים בו, היינו שאול עזרא (בעדותו בחיפה) וגולדגרט. גולדגרט סיפר כי הוא הגיע כאשר בחדר נכחו שאול עזרא, סלוק והנאשם, ועם היכנסו קם הנאשם חיבק ונישק אותו - מעשים שהביכו את העד.
ראה לעניין זה ת/ 292, ת/ 427, ת/ 394.

איננו רואים לנכון לצטט את כל שנאמר באותם דו"חות, ונעיר רק זאת:
לכאורה, כל החוקרים מתארים מעמד שמבטא את "רגע האמת" מבחינתו של הנאשם. הוא מבין, כי הטקטיקה של אמירה כללית וחזרה ממנה, איננה מוליכה אותו לשום מקום. הוא מחליט  למסור גירסה מפורטת.
הנאשם מתכחש לחיבוקים  ולבקשות שיעזרו לו. אדרבא, לטענתו, הוא היה כבול באותו יום (על כך יורחב הדיבור בהמשך) ועל כן לא יכול היה לחבק ולנשק את החוקרים.

אם תתקבל גירסתו של הנאשם, הרי שהחוקרים ישבו בנקודה זו, חיברו תסריט דמיוני,  ולאחר מכן גם שיננו אותו. זוהי כבר עליית מדרגה. אין המדובר בהתכחשות (מובנת אולי) משימוש באמצעי אלימות, אלא בהמצאת פרק לא חיוני מבחינת החוקרים לגירסה. ספק בעינינו אם ניתן לקבל תיזה זו. 

אשר להמשך רצף האירועים  כפי שטוענים לו החוקרים:
לאחר שהנאשם הודיע כי הוא החליט להתוודות, הוזמן שאול עזרא כדי לגבות ההודעה בערבית. לאחר מכן הגיע, מאוחר יותר, בשעה 18:30, גולדגרט. גולדגרט הגיע משום שדווח לו כי פתחי מודה, ולאחר מכן אמור היה הנאשם לצאת לשיחזור. 
באופן כללי, אין כמעט חוקר בצח"מ שלא נטל חלק בצורה זו או אחרת באירועיו של יום זה, ואין חוקר, שלא נחקר ביחס ליום זה.

אולי לא יהיה זה מיותר להזכיר את שמות החוקרים, שנחקרו, כאשר חקירתם משקפת, כמובן, טענות פסול שהעלה הנאשם, בין בת"א ובין בחיפה, באשר לאירועי אותו יום. החוקרים הם: גנור, אילברט פרץ, צדיק חוסיין, סעד דהאר, בן עמי, דוד צסטלין, גאנם גאנם, גולדגרט, איזידור סלוק, שאול עזרא, אברמוביץ, חסון גאנם, אלכס איש שלום, וכן הצלם רענן קירקליס. לא פחות מ- 14 אנשים מוזכרים באשר לאירועי  יום- 15.3 בשלביהם הראשונים.

ריבוי האנשים, איננו תומך בגירסת הנאשם אלא להפך. אמרנו כבר בהקשרים אחרים כי כדי להכות אדם, במיוחד אדם כבול, אין צורך בחוקרים רבים כל כך. זאת מחד גיסא. 
מאידך גיסא, ככל שרבים השותפים לפעילות אסורה בתכלית האיסור, לפעילות אלימה וברוטלית מבחינת טוהר החקירה, ומבחינה אנושית גם יחד, קיים יותר סיכון שהסוד הנורא ידלוף החוצה. האינטרס החקירתי במקרה זה הינו כי אנשים מעטים ככל האפשר ייטלו חלק בחקירה. 

הזמנתם של שאול עזרא וגולדגרט יש בה היגיון, אם אכן אירעו הדברים כפי שנאמר על-ידי החוקרים. היינו, שמבחינתם היה שינוי בעמדתו של פתחי, שעל כן יש הצדקה להזעיק את ראש הצח"מ ואת מי שאמור לגבות את ההודעה בערבית.

גולדגרט סיפר כי הגיע לפני שהנאשם מסר את ההודעה ת/ 197. הוא עקב אחר החקירה ווידא שכל עמוד שנחתם על-ידי הנאשם הוצא מחדר החקירה ותורגם על-ידי צדיק חוסיין. 
אנו מזכירים לעניין זה את השבחים שחלקה בסניגוריה לעדותו של גולדגרט, ואת התרשמותנו בדבר אמינותו של עד זה. 
כדי ששמץ מעדותו של הנאשם בדבר אירועי אותו יום יהיה נכון, צריכה עדותו של גולדגרט להיות שקר בוטה וגס. 
גולדגרט מתאר, כאמור, את חיבוקיו ונשיקותיו של הנאשם, מספר כי הכניס לחדר שלוש כוסות קפה, אחת עבור הנאשם, וכי הנאשם לא התלונן בפניו על מאומה, והוא לא הבחין שהנאשם כבול או מוכה. 
כפי שציינו - אלו גרסאות חזיתיות שלא ניתן ליישב ביניהן בדרך כלשהי, כגון: שגולדגרט לא ראה את האלימות, אלא על-ידי קביעה כי מישהו מהשניים משקר באופן בוטה. 

גולדגרט אינו נזכר בהודעה ת/ 197 ולא חייב היה להזכיר את נוכחותו במקום. בקלות רבה יכול כשהייתה האלימות בשיאה, היה לטעון בדיעבד כי הגיע לאחר גביית ההודיה. שלא לדבר על כך כי יכול היה, אם אכן הגיע  להסתלק מהמקום, ולקבל לידיו את ההודיה המושלמת, בלי "ללכלך ידיו" באלימות, ולו גם על-ידי נוכחות מלאה ואקטיבית (כפי שטוען הנאשם) בזמן מעשה.
כדי שהתמונה תהיה שלמה נביא להלן את גירסת הנאשם בחיפה ובת"א.

(2)	גירסת הנאשם בחיפה:

הנאשם מתאר כי באותו יום הועבר ממשטרת מעונה למשטרת עכו למשרדו של רפ"ק סלוק. רפ"ק סלוק העביר אותו לקומה השניה, ושם היו חלק מן החוקרים שהוזכרו כבר: צסטלין, פקד גנור ובן עמי וכן צדיק חוסיין. נאמר לו לפשוט את בגדיו, חוסיין בעט בו בבטנו ובאשכיו, החוקר דוד (צסלין) משך בשערות ראשו, ביקש מים ולא קיבל. בשעה 16:00 נלקח בחזרה לחדרו של רפ"ק סלוק. שוב הורו לו להתפשט, החוקרים כולם היו אתו. בן עמי לקח חוטי חשמל והכה אותו באמצעותם בחלקים שונים בגופו, החוקרים איימו עליו. סלוק לקח אקדח ואיים על הנאשם ואמר לו שאם לא יודה, יוכה עד שיאושפז בבי"ח לחולי נפש. בן עמי לקח מחט ודקר אותו בכל חלקי גופו.

בסופו של דבר, לאחר שנותר עם רפ"ק סלוק במשך שעתיים שלוש, מצא עצמו שוכב עירום על הרצפה, שפכו עליו מים, לאורך כל אותו זמן נאמר לו כי עליו להודות.

הזמנתו של שאול עזרא, לכאורה, על-פי גירסת הנאשם, הייתה בלי שחל שינוי בעמדתו קודם לכן.  בשלב מסוים, הורה רפ"ק סלוק לקרוא לשאול עזרא והורה לנאשם כי עליו לחתום על מה שיורו לו.
עד לבואו של שאול עזרא, התלבש הנאשם ונכבל לכסא. שאול עזרא כתב כל מיני דברים, והוא חתם עליהם מבלי לדעת על מה. בזמן שהדברים נרשמו על-ידי שאול עזרא, עמדו רפ"ק סלוק וחסון גאנם והכתיבו לו גרסאות. 
באותו זמן "היה סגן ניצב גולדגרט פותח מבחוץ את הדלת מפעם לפעם מציץ וזאת כשהיו מכים אותי, וסוגר את הדלת" (נ/ 68 עמ' 1754).

בעמ' 8 של ההודיה, ת197/, אכן מצויות מילים בכתב ידו של הנאשם, אולם אלו מילים שאותם העתיק מפתק שכתב שאול עזרא. כדאי לציין כי בחיפה, "התעקש" הנאשם, כהגדרת בית המשפט בחיפה, לקרוא אותן מילים שנרשמו בהודיה בערבית, חרף הפצרות סניגורו שיקרא בעברית, וגם כאשר קרא, קרא רק את חלקן (ראה עמ' 1761 לנ/ 68).

לא ברור מה פשר ההתעקשות, ומדוע מגלה הנאשם רגישות דווקא באשר למילים מסוימות, כאשר גם  השאר הוא פבריקציה של החוקרים.

הנאשם מסתבך בתשובותיו באשר לשאלה איך יכול היה לכתוב כאשר ידיו היו כבולות, ובסופו של דבר אומר, כי יד ימינו הייתה משוחררת. הסתבכות נוספת בנושא ידיו הכבולות מתעוררת לאור העובדה שהנאשם הדגים את אופן חניקתו של המנוח על החוקר מוספי.

באופן כללי, "הייתי כל הזמן מעורפל והראש שליי לא היה במצב שיכולתי לקלוט את הדברים" (נ/ 68 עמ' 1763). תיאור אחרון זה, חשוב לעניין השתלשלות הדברים לאחר גביית ההודיה, בנושא השיחזור שידון בהמשך.

בעדותו בפנינו נוספו לכל אמצעי האלימות שתוארו לעיל גם הכאתו בגושי שיש. הנאשם נשאל בחקירה ראשית:
"ש. אתה זוכר מה קרה ב- 15.3?
ת. בטח, נתנו לי מכות...
ש. איזה חוקרים הצטרפו אליו?
ת. בבוקר לא זוכר. אני זוכר שבזמן שלקחו אותי לחתום על העדות, סלוק הכה אותי. אני נשארתי אתו בחדר והוא החל להיכות אותי במקל של מטאטא ובפלטה של שיש" (עמ' 1309)

כפי שאנו שבים ואומרים - איננו מתעכבים על שינויים חסרי משמעות בגרסאות. 
אלא שהכאה בפלטה של שיש אינה דבר של מה בכך. במיוחד כך כאשר בחקירה הנגדית הוסיף הנאשם, כי סלוק הכה אותו מכות חזקות: "היה מכה חזק אבל לא ירד דם, עד שהתנפח הרגשתי ביד שזה נפוח...השתמשו בכל, במקל בפלטה בראש, הנפיחות הייתה מהפלטה וגם מהמקל" (עמ' 1407-1408).

שני סימני שאלה צצים למשמע גירסתו של הנאשם:
1) הכיצד לא הוזכר עניין זה בחיפה? "המכשירים" שהחוקרים השתמשו בהם פורטו בהרחבה  בת/ 130 (טענות פסול בחיפה) ופלטה של שיש שהוטחה בראשו של הנאשם - אינה זוכה להתייחסות?
2) איך ניתן לקבל כי פלטה של שיש, שבה הוכה בחזקה פעמים רבות בראשו, לא גרמה אפילו לחבלה כלשהי באיבר כה רגיש כמו הראש?
שאלה אחרונה זו נכונה גם לגבי המקל שנשבר על ראשו של הנאשם וגם לגבי אמצעים נוספים.

על פני הדברים, אין גם היגיון בכך שהחוקרים ישתמשו באמצעים אלה שמטבעם יכולים להותיר סימנים, וישתמשו בהם דווקא כלפי ראשו ופניו של הנאשם. 
החוקרים מתכוונים לצאת עם הנאשם לשיחזור מוסרט מיד עם גמר גביית ההודיה. בסופו של דבר, השיחזור אינו יוצא לפועל (כי הנאשם חוזר בו מהסכמתו לצאת), אולם החוקרים אינם יכולים לדעת זאת מראש (בדיעבד, אין גם כל רבותא בכך, מבחינה מעשית, שכן האזהרה שמוזהר הנאשם מוסרטת ופניו נראים בה).

מה ההגיון להכות בראשו של הנאשם באמצעים שמטבעם מותירים סימנים, סמוך לפני שהנאשם מצולם מקרוב והמצלמה מתמקדת בו?

המסקנה המבקשת היא, כי הנאשם לכל הפחות מגזים. ומתאר אמצעים שלא היו. יש להדגיש כי הנאשם טען מספר פעמים כי הוא זוכר היטב את יום החקירה הזה, ולכאורה, אין מדובר בטעות שמקורה באי זיכרון. 
מבלי להיכנס לשאלה מה ההשלכות שיש לכך על אמינותו באופן כללי, נראה לנו כי יש בכך כדי להצביע על הצורך שחש הנאשם להעצים ולעבות את אמצעי הפסול שננקטו נגדו.

וחוזרת הקושיה למקומה: האם אין די באמת? מדוע יש להוסיף דברים שבהכרח אינם יכולים לשקף את האמת?

ולא אמרנו עדיין מאומה על סתירות משמעותיות אחרות באשר לאמצעים אחרים באותו יום: על הדקירה במחט, שבחקירה הנגדית הסתבר כי "אין לה שפיץ" (עמ' 1405), ולא ברור כלל אם מדובר בגוף מתכתי כלשהו שדוקר או חודר את מעטפת העור אם לאו, "זה לא כמו מחט רגיל זה כמו אצבע...זה לא נכנס לבשר אבל דוקר..."; על המעיל שהנאשם "לא ישכח בחיים איך קרעו לו אותו החוקרים" (עמ' 1409), אלא שמשום מה הנאשם נראה כשהוא לבוש בו, כשבחיפה דיבר על כך שלבש חולצה קצרת שרוול, ועוד ועוד.

(3)	גירסת הנאשם בפנינו:

ולאחר שאנו עוזבים את כל הפירכות, הסתירות והתמיהות בנושא האמצעים הפסולים, וניגשים לדברים שנאמרו  - גם אז התמונה אינה מתבהרת, ככל שהדברים אמורים בגירסת הנאשם. ציינו לעיל, כי הנאשם טען בחיפה שהוכה עד לערפול, והיה במצב "שהראש שלו לא היה מסוגל לקלוט את הדברים". כאשר הצליחו החוקרים להביאו למצב זה - הכתיבו זה לזה את ההודיה, והוא חתם מבלי לדעת על מה.
זו הייתה הגירסה העקבית בחיפה.
אלא שבפנינו השתנתה הגירסה.

כמו עלי וסמיר, גם פתחי שינה קו זה בעדותו בפנינו, והטענה היא, לגבי חלק מן הדברים - הוא אישר מה שנאמר שנאמרו לו על-ידי החוקרים, וחלק אחר, הומצא על ידו כדי לרצות החוקרים.
המלים "לרצות את החוקרים" חוזרות שוב ושוב, כמין מנטרה שחוקה. וכאשר גם הן לא מספיקות, (למשל, משום שדברים מסוימים שנרשמו מפיו, בשום פנים ואופן לא יכלו לרצות את החוקרים שבידיהם היו גרסאות אחרות מפי נאשמים אחרים), הרי תמיד קיים המפלט של "לא זוכר".

רק לשם הדגמה ועל קצה המזלג:
"ש. ואתה אומר אחמד קוזלי ועאטף עזבנו אותם בחצר הסופר אני יחד עם סמיר עלי וחוסני הגענו לבית, 31, 32 ? לא זכור לך במדויק למה אמרת את זה? 
ת. אמרתי, בשביל שיעזבו אותי, בשביל להיפטר מהם. 
ש. המצאת את זה? 
ת. כן, שיעזבו אותי (עמ' 1415 לפרוטוקול). 
...
ש. אני לא מבין, היה משלוח בבית האשה מס' 31, 32?
ת. משלוח אני אומר שהיה באחוזה, חוץ מזה אני לא יודע שהיה שום משלוח.
ש. למה אמרת את זה?
ת. הם רצו שאני אצביע במקום אז המצאתי.
ש. אז למה אתה לא אומר אנטורפן 33.
ת. אני לא זוכר מה היה.
...
ש. ...אתה חושב שזה רציני להגיד לנו בחקירה שאתה מודה ברצח ולא זוכר שום דבר, אתה תגיד המצאתי המצאתי.
ת. אני אומר מה שהיה אני מדבר. מה שהיה בבניין אני המצאתי, מה שאמרו אמרו". (עמ' 1416 לפרוטוקול)
....
ש. אבל חשבת שמה שאתה אומר מתאים להם?
ת. מאיפה אני יודע מה מתאים להם.
ש. איך ידעת מה להגיד
....
ת. אני אמרתי בבניין חשבתי אולי זה מספיק להם". (עמ' 1419 לפרוטוקול). 

ועוד ועוד על פני עמודים שלמים ממשיכות התשובות בנוסח מה שהמצאתי המצאתי, "חשבתי שזה ירצה אותם" וכו'.

הדברים שיאמרו להלן, נאמרו גם ביחס לנאשמים אחרים, אלא שאין מנוס מאמירתם.

גירסת הנאשם בפנינו, מכל זווית שבה תבחן, אינה יכולה להתקבל, מן הטעמים הבאים:
1) ההבדל בין "הייתי בערפול, לא הבנתי מה קורה וחתמתי מבלי לדעת על מה אני חותם", לבין: "עניתי והמצאתי תשובות כדי לרצות החוקרים", הוא הבדל מהותי ותהומי, כאשר הגירסה הנוכחית: המצאתי, שיקרתי וכו' מתיישבת  יותר עם "שיטו בנו", כגירסת גולדגרט.

2) אין בפי הנאשם הסבר להבדל הזועק לשמים בין הטענה, כי עד ליום מתן עדותו בחיפה, לא ידע מה כתוב בהודיה לבין "אמרתי את הדברים" (כדי לרצות, המצאתי וכו'). 
כאשר נשאל הנאשם (שוב ושוב) לעניין זה הרי ההסבר היחיד שהוא יכול להציע הוא: "אני מדבר את האמת מה קרה אתי. אמרתי בחיפה שתדרכו אותי אבל יכול להיות שלא דייקתי בדברי. העורך דין שהיה בא אלי לא היה יושב אתי הרבה זמן, היה בא והולך לא היה מסביר לי" (עמ' 1450).
למותר לציין כי אין מדובר ב"אי דיוק", וכי אין צורך בשום הסבר של עו"ד כדי לומר את האמת הבסיסית.

3) תהליך מחשבתי שבו מנסה הנחקר לרצות את החוקרים  ולנסות להמציא גירסה שתניח את דעתם, הוא תהליך מחשבתי מורכב הדורש מאמץ, הבנה, מעקב אחרי השאלות המוצגות, ניסיון ללכת צעד אחד קדימה לפני השאלה הבאה.
גם בהיותו במיטבו - ספק אם ניתן לקבל גירסה כזו.
כאשר הנאשם במצב של טשטוש ערפול וסבל, אין כל אפשרות שיעמוד במטלה זו.
אנו מדגישים, כי אין מדובר בפרט או שניים, אלא במרבית הגירסה. כאשר לנאשם, על-פי דבריו בפנינו, די במילה ש"זורק" חוקר כדי ליצור גירסה, ולמלא בפרטים את הנדרש.

4) הגירסה מכילה פרטים שאינם "נוחים" לחוקרים, ומחסירה פרטים אחרים שדווקא רצויים לחוקרים. מדוע לא משופצת הגירסה עד שבאמת תתאים לחוקרים?

5) המעבר מגירסת "לא אמרנו כלום והחוקרים כתבו והחתימו אותנו" (בחיפה) לגירסת "אמרנו אבל המצאנו, שיקרנו" וכו' (בפנינו), משותף לכל הנאשמים.
כאשר הטענה המרכזית בפנינו היא של השראה הדדית,  תבניתיות ודרישה מאתנו לראות את ההתפתחויות בחקירה "ראיית רוחב" - יש אולי לתת משקל גם להשראה זו, ולראות גם התפתחות זו אצל הנאשמים ב"ראיית רוחב", מתאימה.

ט.	השיחזור 

(1)	הסוגיות לדיון

עם סיום גביית ההודיה מתבקש הנאשם לצאת לשיחזור. השיחזור הוא אחד הפרקים החשובים במהלך התוודותו של פתחי.

במסגרת השיחזור יש להתייחס למספר פרקים (או תתי פרקים):
1) אזהרה לקראת היציאה לשיחזור – "השיחזור שלא שוחזר".
2) בין סיכום להסכמה - שיחה עם המדובבים עיסא עאמר ומאיר אלון.
3) הובלה לבית דורי / טענה בנושא מקום השמירה של עאטף.
4) הובלה למערה, האמנם?

להלן נתייחס לפרקים לפי סידרם.

(2)	השיחזור שלא התקיים:

עם סיום גביית ההודאה ת/ 197 מתבקש פתחי לצאת לשיחזור. האחראי על השיחזור הוא גאנם גאנם, פתחי מוזהר לקראת היציאה לשיחזור והתהליך כולו מוקלט ומוסרט (ת/ 209). בין גאנם לפתחי מתנהל הדו שיח הבא:
"גאנם: ...האם הבנת ואתה מוכן.
פתחי: מוכן לצאת איך שאתם רוצים.
גאנם: לא איך שאתה רוצה אינך מחויב לכך האם אתה מוכן
פתחי: איך שאתם רוצים. רוצים  לצאת אני אצא.
גאנם: לא לפי רצונך.
פתחי: האם אני חייב.
גאנם: אתה לא חייב, אתה חופשי, אני הסברתי לך הכל...
פתחי: אם אני לא אצא זה לא טוב?
גאנם: אתה חופשי, תצא או לא תצא
...
פתחי: אם אצא או לא אצא זה אותו הדבר, נכון?
גאנם: אני לא מבין אותך אתה צריך להחליט...תגיד מה שאתה רוצה אם אתה לא מוכן תגיד שלא...טוב מה אתה אומר אחרי שקראתי לך ותרגמתי לך לערבית?
פתחי: מה תשובתי? אינני יודע אם לצאת או לא.
גאנם: האם אתה רוצה לעשות הפסקה שתחשוב לבד...?
פתחי: כן, תן לי הפסקה".

בסופו של דבר הסתיים התהליך באותו לילה בכך שפתחי לא יצא לשיחזור.
השיחזור בפועל, נערך רק ב- 17.3.84 בשעות הבוקר, דהיינו יותר מיממה לאחר מכן.

על פניו, וללא פרשנות כלשהי, הדו-שיח, כפי שצוטט לעיל, משקף התלבטות של נחקר שחוכך בינו לבינו האם לצאת לשיחזור אם לא, ומקיים מעין "התייעצות" עם החוקר. מה המשמעות של יציאה או אי יציאה. 
אפשר כמעט לשמוע את גלגלי מוחו של פתחי כשהם נעים במאמץ להעריך את מצבו, ומה כדאי לו לעשות באותו רגע, כאשר בסופו של דבר החלטתו היא שלא לצאת.

מה ניתן ללמוד מהסרט המנציח את האזהרה דלעיל, באשר לאמצעים הפסולים ולרצונו החופשי של פתחי?
נראה לנו, כי התשובה לא יכולה להיות אחרת מאשר כי פתחי נמצא באותו פרק זמן המונצח בסרט, בשליטה עצמית מלאה, הוא מסוגל לחשוב, להעריך ולבחור, ובחירתו כאמור אינה נוחה למשטרה.
לא מראהו של פתחי ולא שיחתו של גאנם, אינם מתיישבים עם הטיעון, כי מדובר במי שעבר התעללות ממושכת לאורך כל שעות היום, עד שרצונו החופשי נשלל ממנו.

בסיכומיה בכתב (עמ' 105), טוענת בסניגוריה בהקשר זה, כי "האמת מצויה בתמליל ת/ 209... גם למתבוננים בקלטת קיימת רק אפשרות אחת, פתחי המום מהעובדה שגאנם מעניק לו את האפשרות לצאת לשיחזור או לא לצאת לשיחזור, מעניק לו את יכולת הבחירה...".

אנו מסכימים עם מרבית האמור בפסקה זו.
לא ראינו כי פתחי "המום", אולם למעט התרשמות זו, לפתחי אכן מוענקת יכולת הבחירה במלוא מובן המילה, והוא מסוגל גם מסוגל לעשות בה שימוש!
האמירה כי לפתחי מוענקת יכולת בחירה, היא לשון המעטה, באשר להתנהגותו של גאנם גאנם במעמד זה. 
שוב ושוב הוא מסביר לפתחי  כי ייצא לשיחזור, רק אם הוא רוצה בכך ולא "איך שאתם רוצים". 

בהמשך, מצטטת בסניגוריה חלק נוסף מהדו-שיח כדלקמן:
"פתחי: אבל הוא אמר לי לצאת (הכוונה לגובה ההודאה שאול עזרא)  לא שאל אותי אם אני רוצה או לא.
גאנם: מי אמר לך.
פתחי: עזרא..."

ועל כך אומרים הסניגורים:
"יש לראות את הצילום הזה כיצד פתחי נראה כיצד הוא מגיב באיטיות ומתוך ערפול מסוים, שוב קשה להאמין שפתחי, מתוך המצב שהוא מצוי בו, יבדה תשובה שכזו אל מול פני המצלמה." (עמ' 105 לסיכומי ההגנה) 

ושוב, למעט ההתרשמות (לא ראינו כי פתחי מגיב באיטיות ומתוך ערפול),  אנו מוכנים לקבל, כי זוהי אכן תשובה אוטנטית, וכי פתחי אכן הבין כי שאול עזרא מורה לו לצאת לשיחזור עם סיום ההודאה, ולא מעמיד בפניו את אפשרות הבחירה אם לצאת לשיחזור.
כיוון שהודה, הרי לכאורה ההמשך המתבקש הוא יציאה לשיחזור. 

כיוון שהסנגוריה בחרה לצטט פיסקה זו אנו רואים לנכון להעיר את ההערה הבאה:
פתחי אינו מהסס להוציא את דיבתו הרעה של שאול עזרא, באוזניו של גאנם.
הוא אינו מהסס לומר כי שאול עזרא, אמר אחרת ממה שנאמר לו עתה על-ידי גאנם.
האם לא מתבקש כי ממש באותו הבל פה יאמר פתחי גם, כי "הוא הרביץ לי, והכריח אותי לדבר", או דברים אחרים ברוח זו?

ועוד טוענת  בסניגוריה: "התלבטותו נמשכת והולכת, ועל מנת לפתור את המצב המביך מציע לו גאנם לקחת הפסקה" (עמ' 105).

מצב מביך? מצב אידיאלי מבחינתו של חוקר שהוא חלק מצוות חקירה אלים שכל רצונו לייצר ראיות שיביאו להרשעתו של פתחי. זהו בדיוק הרגע להלום על הברזל בעודו חם ולצאת לשיחזור.
ואי אפשר לפתור זאת רק באמירה כי גאנם הוא חוקר בעל רמת מוסריות גבוהה יותר. גאנם אינו פועל כצח"מ של איש אחד, לא בעניין השיחזור ולא לאורך כל החקירה.

כדי להשלים את התמונה יש להתייחס גם לגרסאותיו של פתחי בחיפה ובפנינו בנושא השיחזור שלא יצא. בחיפה טען הנאשם, כי: "פקד גאנם ישב אתי ואמר לי את דברי האזהרה לפני היציאה לשיחזור, אך אני לא קלטתי מה הוא מסביר לי היות והראש שלי כתוצאה מהמכות שהוכיתי לא היה מסוגל לקלוט את מה שמדברים אלי. אין זה נכון שאני ביקשתי מפקד גאנם לעשות הפסקה. הם ביקשו לעשות הפסקה...ההפסקה נערכה בכדי לאפשר את פיזור כוחות המשטרה במקום השיחזור" (נ/ 68 עמ' 1754-55).

כמעט כל מילה מיותרת:
הכיצד ניתן לקבל גירסה כזו לנוכח הסרט והדו-שיח שצוטט לעיל? כיצד יכול הנאשם לומר, כי לא היה מסוגל לקלוט מה שמדברים אליו, כאשר המציאות לכל הדעות היא שהוא קלט, התלבט ובחר. ואם "חוסר הקליטה" אינו נכון - שמא גם הסיבה הנטענת לקיומו ("המכות שהוכיתי") אינה נכונה?
ובאשר להפסקה: גירסת הנאשם  בחיפה היא שקר הגובל בפנטזיה, והקטעים שצוטטו לעיל מוכיחים זאת חד משמעית.

הגירסה בפנינו היא "מיקצה שיפורים": הנאשם שוב אינו טוען כי לא היה מסוגל לקלוט מה אמר לו גאנם, והוא מאשר כי "הבין טוב מאוד" מה שהסביר לו גאנם (עמ' 1554). הוא גם מסכים כי גאנם הציע לו הפסקה, (ולא כדי "לפזר את הכוחות").

יחד עם זאת, מספר הנאשם כי "מאחורי המצלמה היו מדברים ואומרים אתה צריך לצאת, אמרתי לא רוצה, אני לא זוכר למי מהחוקרים אמרתי, חסון או מישהו הם אמרו שאנחנו כבר הבאנו את המצלמה ואתה צריך  לצאת לשיחזור. הם אמרו מה אתה מטרטר אותנו אמרתי שאם אני לא רוצה אני לא חייב" (חקירה ראשית, עמ' 1320).

ואם כך: לא רק בפני גאנם "ההגון" העיז הנאשם שלא לרצות לצאת לשיחזור, אלא גם בפני חוקרים אחרים, לרבות חסון המוגדר כאחד החוקרים האלימים. החוקרים, שזה עתה סיימו יום שלם של עינויים, אינם מרוצים ואומרים: "מה אתה מטרטר אותנו".
הנאשם אינו נבהל ואומר כי אם אינו רוצה - אינו חייב.
אם תיאור זה משקף נחקר מעורפל שרצונו נשבר לאחר יום תמים של התעללות - כי אז לא נדע רצון שלם מהו.
בחקירתו הנגדית בנושא זה אומר הנאשם דבר והיפוכו בנשימה אחת: - החוקרים גם הרביצו לו אבל גם אמרו לו שהוא לא צריך לצאת לשיחזור, בו זמנית - הוא לא פחד לומר לגאנם שאינו רוצה לצאת, אבל פחד לומר לו שאינו יודע איפה לשחזר כי אז שוב יחזרו המכות וכו' וכו' (עמ' 1454-1455).

סוף דבר בנושא השיחזור שלא יצא:
הסרט ת209/ מצביע חד משמעית על קיומו של רצון חופשי. הנאשם אינו חושש מהחוקרים, באותו שלב לפחות, אבל הוא אינו אומר את שני הדברים החשובים ביותר מבחינתו: כי הופעלה לגביו אלימות, וכי אינו יודע היכן לשחזר ומה לשחזר.

(3)	בין סירוב להסכמה – המדובב עיסא:

לאחר השיחזור שלא יצא, הוחזר הנאשם למעצר במשטרת מעונה. במשטרת מעונה היה אז עצור בשם עמאר עיסא.
עמאר עיסא כבר הוזכר לעיל, ורק לצורך הבהירות נביא שוב בקצרה את העובדות הרלוונטיות.

עיסא עאמר (להלן: עיסא) "גויס" כבר בתחילת תקופת המעצר השני כמדובב. הוא גויס על-ידי מפקד הימ"ר יצחק בשן – שנתבקש ע"י הצח"ם להציע להם מדובב. עיסא נתבקש לשתף פעולה עם המשטרה ולדובב עצורים בפרשת הרצח. לדבריו, נמסרו לו רק העובדות הבסיסיות והוא לא ידע כל פרטים על מה שהתגלה בחקירה.
עוד טוען  עיסא כי לא הובטחה לו טובת הנאה, והוא גם לא ביקש.
איננו רואים מקום להיכנס בשלב זה לדיון מפורט בשאלה מה מעמדו המשפטי של עיסא. נושא זה ידון אם וכאשר יתברר שיש בו צורך.

לנושא "משפטי" אחר - נתייחס  בשלב זה, ואף זאת על קצה המזלג: הצדדים היו חלוקים ביניהם אם עדותו של עיסא, וכן עדותו של מאיר אלון (שאליו נתייחס להלן) שייכים לפרק משפט הזוטא - או לפרקים אחרים של מסכת ראיות התביעה.

לא הייתה כל טענה כי הדברים שנאמרו, אם נאמרו, לעיסא ואלון נאמרו מרצון טוב וחופשי.
המחלוקת בנושא זה בין הצדדים מתמקדת יותר בשאלה מה נאמר, אם בכלל, איך נאמר וכו'.
מכל מקום, באשר למחלוקת שצוינה לעיל: נראה לנו כי התשובה מתבקשת מאליה, כי עדות המדובבים שייכת לשני "הפרקים".

קביעה, כי הנאשמים או מי מהם אמרו מרצון טוב וחופשי למדובב דברים העולים בקנה אחד עם האמור בהודאותיהם - יש לה כמובן השלכה לשאלת הרצון החופשי בהודאה, ולשאלה מה בדיוק נאמר, זאת מחד גיסא. מאידך גיסא, דבריהם של הנאשמים למדובבים יכולים לשמש ראיה עצמאית, שאינה חלק ממשפט הזוטא, והיא עומדת על רגליה היא, אפילו תתקבלנה טענות נסניגוריה באשר לקבילות ההודאות.

אשר לקשר בין עיסא לבין פתחי:
משהוחזר פתחי בבוקרו של יום ה- 16.3.84 (בסביבות השעה 03:06) לתא המעצר במעונה, נמצא בו  עיסא.
פתחי הכיר את עיסא  מימי המעצר הקודמים.
במאמר מוסגר נזכיר, כי לפני הישיבה המשותפת עם פתחי, ישב עיסא עם עלי, ולדבריו של עיסא,  אמר לפתחי  שעליו  כבר הודה וסיפר הכל.
מכל מקום על  גירסתו של עיסא, עם שובו לתא העיר אותו פתחי וסיפר לו שלא שיחזר, כי חשש מטלוויזיה (לעניין הטלוויזיה נחזור בהמשך). הנאשם חזר בפניו על דברים שאמר בהודאתו בנושא הרצח. 
בשעות הבוקר, בסביבות השעה 10:00 הוכנס לתמונה "המדובב" הנוסף מאיר אלון.

(4)	בין סירוב להסכמה - המדובב  מאיר אלון:

מאיר אלון (להלן: אלון)  היה עצור, אף הוא, בתקופה הרלוונטית במעונה. אלון היה במעמד של עד מדינה שיכול היה לנוע חופשית בתחומי התחנה. אמרנו כבר לעיל כי מאיר אלון החל עוד אז  בתהליך חזרה בתשובה. עת שהופיע בפנינו היה לאחר שנים רבות של ניהול אורח חיים חרדי, וחוסר רצונו להעיד קבל ביטוי ברור ביותר.

באשר לאירועים הרלוונטיים:
לדברי אלון, הוא לא גויס מעולם למשימה של דיבוב מי מהנאשמים, וכניסתו לנושא זה נולדה בכורח הנסיבות.
בבוקרו של ה- 16.3.84 קרא לו עיסא, וביקש כי ישמע מה אומר פתחי.
פתחי היה מוכר לו מימי המעצר הקודמים, והוא נענה לבקשה.
כאשר הבין כי מדובר בהודאה, נטל מעטפה שהייתה עמו והחל רושם את מה שנאמר לו.
המעטפה נמסרה לחוקרים והיא ת/ 57.

במאמר מוסגר נזכיר שוב את  שהוזכר על ידינו בהקשר אחר, כי ההגנה בדקה וחקרה בשאלה אם יתכן שאותה מעטפה הייתה בידיו של אלון,  בנסיבות שבהן טען – או שמע מדובר בפבריקציה כזו או אחרת של החוקרים.
הסתבר כי העד שהיה כבר אז, כאמור, בהליכי חזרה בתשובה קיבל את המעטפה שהיא מעטפה חומר "רשמית" של מדינת ישראל) עם חומר דתי שנשלח אליו ע"י רב של שב"ס, עמו היה בקשרים. 
מכל מקום, הרישום ת/ 57 מכיל התוודות מלאה, החופפת בקווים כלליים את האמור בת/ 197.
פתחי ראה כי אלון רושם והדבר לא היה אכפת לו, כיוון שכבר הודה קודם לכן.
העד מספר עוד, כי כללית פיתח יחסי ידידות עם הנאשם, שנפתח כלפיו וסיפר לו דברים שונים.
באשר ליציאה לשיחזור: שני העדים מספרים כי הנאשם אמר שהוא פחד לצאת לשיחזור, בשל החשש שכל הארץ תראה זאת בטלוויזיה.

גם לגבי פתחי, כמו לגבי סמיר, הביעה הסניגוריה אי אמון סרקסטי בטענה, הצבעה על כך שכבר נעשה שימוש בתירוץ זה, ועל כך שאין לדבר ביטוי בת209/ או בתמליל השיחזור.
אמרנו מה שאמרנו בדבר סבירות החשש מפני טלוויזיה בעניינו של נאשם 2 סמיר, ולא נחזור על הדברים.
לגבי פתחי - הטענה אפילו אינה באה ישירות מפי החוקרים, אלא מפי המדובבים, כאמור לעיל.
לא התעלמנו מעדותו של גולדגרט לעניין זה (כי ידוע לו שזו הסיבה שבשלה נמנע פתחי משיחזור בפעם הראשונה), אולם גולדגרט אינו זוכר במדויק ממי שמע את הדברים (עמ' 916) ועל כן ייתכן בהחלט כי דברי המדובבים הועברו לו על-ידי החוקרים.

במילים אחרות: אם הדברים אינם אמת, כי אז "שתלו" החוקרים את גירסת הטלוויזיה בפיהם של מאיר אלון ועיסא. (כמו גם את הדברים הנוספים שהמדובבים טוענים ששמעו מפתחי).

זו אכן הטענה שהטיחה בסניגוריה ישירות בעיסא, ובמשתמע גם במאיר אלון: כי המשטרה הכינה עבורם הודעות מוכנות הכוללות את התוודותם של הנאשמים, שכביכול, נשמעה על-ידי העדים, וכל חלקם של המדובבים הסתכם ב"אישור" אותה גירסה.

ספק בעיננו, אם החוקרים או מי מהם היו מוכנים להפקיר את עתידם בידי צמד עבריינים היכולים בכל רגע נתון לפצות את פיהם ולזעזע את אמות הסיפים, בכך שיספרו על הקנוניה שקציני משטרה שיתפו אותם בה.

לגבי  אלון נוסיף, כי עדותו עשתה רושם אמין. על פני הדברים: אין לו, לפחות היום, סיבה לחפות על מי במשטרה, תקופת ההתיישנות חלפה עברה מזמן, הוא אינו חושף עצמו לסיכון אם יאמר את האמת, ואולי אפילו יזכה להילה ולכבוד אם יספר את "האמת" אחרי 16 שנה.

מזווית הראיה של החוקרים - לא ברור לנו מדוע זקוקים החוקרים לתירוץ שקרי זה.
השיחזור "שלא יצא" ת/ 209 - הסתיים לכל הדעות בהפגנת רצון חופשי של הנאשם. לפיכך, אין צורך בתירוץ שקרי כדי להסביר את אי היציאה., ומדוע בכלל זקוקים החוקרים "להסביר" סירוב של חשוד לצאת לשיחזור?

היציאה לשיחזור ב- 17.3.84 אינה צריכה, אף היא, להביא ל"סיעור מוחות" בין החוקרים וגיוס המדובבים, כדי לספק הסבר לשינוי בעמדתו של פתחי.
פתחי משנה דעתו חדשות לבקרים, אומר, חוזר בו, מסכים לצאת לשיחזור ולא מסכים.
אין שום דבר חריג בכך שחשוד בפשע לרבות פתחי משנה דעתו, ומסכים לצאת לשיחזור  או מסרב ומשנה דעתו, לאחר שכבר הודה.
כל נושא החשש מהטלוויזיה הוא שולי לחלוטין מבחינתו של פתחי, ואיננו רואים להתעכב עליו יותר.
החשוב הוא,  כי ב- 17.3.84 יצא הנאשם לשיחזור, ולכך יוקדש הפרק הבא.

(5)	המדובבים – גירסת הנאשם:

אולם, לא נוכל לסיים את הפרק הנוכחי שעניינו עדותם עצמם של אלון ועיסא על התוודותו של פתחי בפניהם, מבלי להתייחס לגירסת הנאשם בנושא זה.

שלא במפתיע - גם בנושא זה, שהוא לכאורה נושא פשוט ותחום בתחומיו, דיבר או לא דיבר עם המדובבים, חזר או לא חזר בפניהם על התוודותו במשטרה - אין בפי הנאשם גירסה אחידה.
בחיפה טען הנאשם, כי לא דיבר כלל עם אלון על נושא הרצח והחטיפה שבהם הואשם (זאת למרות שאלון נחקר על-ידי הסניגור לגבי ניסיונו להשפיע על פתחי לצאת לשיחזור). 
בפנינו, יש כרסום בגירסה שלא הייתה כל שיחה בינו ובין מאיר אלון. פתחי מספר כי מאיר אלון אמר לו כי אם לא יודה "יצא על מקל", וניסה לשכנע אותו להודות.
הוא גם סיפר לאלון ולעיסא כי הוא חף מפשע, וכי הוכה.
והרי לך התקרבות של ממש לגירסתם של השניים בדבר השיחות ביניהם.

עוד מספר פתחי, כי למרות שסיפר למדובבים  על המכות, ועל כך שהוא חף מפשע - לא סיפר כי הודה, ואף לא התוודה בפניהם. מדוע לא סיפר הנאשם כי המכות גרמו לו להודות במה שלא עשה? והרי אנו מצויים לאחר ההודאה?
וכיוון שלכאורה, הטענה בדבר מכות, צריכה הייתה להביא מניה וביה, ובאופן טבעי לכך שהנאשם יספר מה קרה לו כתוצאה מהמכות ששברו אותו וגרמו לו להודות, שמא אומרים עיסא ואלון את האמת  כי אכן הנאשם התוודה בפניהם, והדברים אף נרשמו על-ידי אלון בנוכחותו בת/ 57?

י.	השיחזור - פרק ב'

בתאריך 17.3.84 יצא הנאשם לשיחזור.

השיחזור עצמו מוסרט ומוקלט ולהלן נתייחס אליו.

לטענת הנאשם: הסכמתו לצאת לשיחזור נבעה מכך, שב- 16.3.84 הופיעו בתחנת משטרה במעונה סלוק, שמשון נוי ואיש שלום ודרשו כי יצא לשיחזור. בתחילה, הוא עמד בסירובו. לאחר מכן איימו עליו, כי אם לא יצא - יחזרו האיומים והמכות וכתוצאה מכך הסכים לצאת.
האלימות באותו יום הייתה מינורית, גם לדברי פתחי, איומים וסטירה, הוא גם העז לומר באותו יום לסלוק, שאינו רוצה לשחזר.
אותו סלוק, שלדברי פתחי עצם נוכחו די בה כדי לסלק ממנו כל בדל של רצון חופשי.
בתגובה לכך, סלוק החזיר אותו למשטרת עכו.
"כשהגענו למשטרת עכו נדרשתי לצאת לשיחזור אבל עמדתי על סירובי, ולכן בשעות אחה"צ הוחזרתי למשטרת מעונה" (נ/ 68 עמ' 1755 - גירסת הנאשם בחיפה).

לכך יש להוסיף, כי בחיפה לא נטען מאומה באשר לתאריך 16.3.84 במסגרת טענות הפסול. על פני הדברים לא הציג הנאשם גירסה, מדוע ב- 17.3.84, לאחר שעמד על סירובו ב- 15.3 וב- 16.3, שינה דעתו והסכים לצאת לשיחזור. כיוון שכך - גירסתם של החוקרים, כי במשך השבת - 16.3.84 הרגיעו את פתחי בנושא הטלוויזיה, יכולה לספק הסבר לשינוי.
יותר מעצם היציאה, חשובה העובדה שהנאשם אינו טוען כי ב- 16.3, במהלך היום שקדם לשיחזור היו "חזרות" ושינון גירסה לקראת היציאה לשיחזור.
השיחזור יוצא לדרך ב- 17.3 בשעה 05:35 לפנות בוקר.

עדיין, במבוא לשיחזור, אנו רואים לנכון להעיר את ההערה הבאה: בטענות הפסול, בטענה מס' 15 נטען כאילו ההפסקה שבמהלכה ניתן לפתחי לחשוב, נעשתה בתאריך 17.3, דהיינו לפני השיחזור שבוצע. 

על-פי הנטען בטענה זו: "בראות החוקרים את היסוסו של הנאשם להסכים ליציאה לשיחזור לנוכח דברי האזהרה הציע לו פקד גאנם לערוך הפסקה של מספר דקות במהלכה יוכל לחשוב ולהחליט. במהלך אותה הפסקה הרביצו לפתחי חסון גאנם, שאול עזרא ופקד גאנם. מובן שלאחר הפסקה אלימה זו נוכח הנאשם כי אין בידו ברירה והביע הסכמתו לצאת לשיחזור."

בתחילת עדותו בפנינו, הודיע לנו הנאשם, כבדרך אגב, כי נוכח שנפלה טעות בנושא זה בטענות הפסול. ההפסקה נעשתה ב- 15.3.84 (השיחזור שלא יצא) ולא ב- 17.3.74, והוא מבקש לתקן את טענותיו בנושא זה.
מתי, איפא, היו המכות שקדמו לשיחזור האמיתי, ב- 17.3? 

באשר לשיחזור עצמו: פתחי מוליך את החוקרים ממקום למקום: מהסופרסל, מקום התכנון, למקום בו נחטף דני, ולאחר מכן למקום אליו הובא ובו נרצח. 
כיוון שקלטת השיחזור מצויה בפנינו, נוכל לומר מהתרשמותנו, כי הנאשם נראה כמי שמוליך, ולא כמי שמולך.

חד משמעית אנו דוחים את הטענה, כי נעשו הפסקות בהקלטה שמטרתן היחידה הייתה לאפשר לחוקרים להרביץ לפתחי, לומר לו מה והיכן עליו לשחזר.
אנו מקבלים לעניין זה את עדותו של רענן קרקליס, מי שהיה אחראי על ההקלטה וההסרטה מבחינה טכנית. קרקליס הסביר כי קטעי הנסיעה לא הוסרט, משום שהסוללות שנדרשו בזמנו כדי להפעיל את הציוד, הספיקו לפרקי זמן מוגבלים.

בסיכומים (עמ' 126) מלגלג הסניגור להסבריו של קרקליס "...אל לנו ליפול ברישתה של הנוסטלגיה החמימה אודות הקשיים שנתקלו בהם מייבשי ביצות השיחזורים..."
אל הדינוזאורים בפרק הפתיחה הצטרפו איפא, מייבשי הביצות. 

אין לנו אלא לחזור על דברים שאמרנו שם: 
סרקזם ושנינות, אינם תחליף לעובדות. קבלנו את עדותו של קרקליס ואין בפנינו בדל הוכחה להפסקות מתוכננות שבהן מצטרפים "האנשים הטכניים", "לחגיגת" ההתעללות בנאשמים. מדובר בתזה שהופרחה על-ידי הסניגוריה לחלל האולם, ללא צל של ביסוס.
קרקליס העיד, כי כאשר הייתה תקלה טכנית, הדבר תועד, ושום מכות או הדרכות לא נעשו במהלך השיחזור שלא מול המצלמה. 

אמרנו כבר מה שאמרנו לעניין חוסר הסבירות שבקשירת קשר היכול את כל מי שהיה לו יד ורגל בתיק זה, לרבות אנשים טכניים דוגמת קרקליס. זאת מחד גיסא.
מאידך גיסא - קביעה ולפיה קרקליס לא היה שותף לאלימות, ולא נתן ידו לשיחזור מפוברק שבו מכים החוקרים את פתחי, ומכתיבים לו טקסט - משמיטה מניה וביה את הקרקע תחת כל טענה בדבר אמצעים פסולים שהופעלו בשיחזור.
ללא שיתוף הפעולה שלו, לא ניתן היה, חד משמעית, לעשות זאת, ומבחינה זאת, קרקליס, ולא כל צוות החקירה הוא האיש המרכזי בנושא השיחזור.

מעבר לכל האמור לעיל, בשיחזור של פתחי - ישנה ראיה חד משמעית, ברורה ואובייקטיבית, כי פתחי אכן הוליך את החוקרים, ולא להפך.

בכך כוונתנו לעובדה שפתחי מוליך את החוקרים לרח' ליבריה, לבית דורי ומצביע על בית דורי כזירת הרצח, בניגוד גמור לציפיות החוקרים.

להלן, נסביר את השתלשלות הדברים, אולם לפני שנעשה זאת נאמר, כי על-פי השקפתנו, עניין זה, ולא נושא המערה, שלו הוקדשה  תשומת לב רבה כל כך, הוא הנושא החשוב והראוי להתייחסות בשיחזור זה.

השתלשלות העניינים הרלוונטית הייתה כדלקמן:
בהודאה שנגבתה מפתחי ב- 15.3.84 (ת/ 197) אמר  כי "...הגענו לבניין ששמר עליו עאטף סביחי והוא היה שם מחכה לנו...הרמנו את הילד אל הצריף של עאטף...".
המקום שבו שמר עטאף היה מוכר וידוע לחוקרים, שכן במעצר הראשון, בדצמבר 1983, נעצר עאטף במקום עבודתו, והמקום היה על כן ידוע להם. 
כיוון שכך, לקראת השיחזור של פתחי, הצטיידו החוקרים במפתח למקום האמיתי בו שמר עאטף שאינו בית דורי.

במאמר מוסגר נעיר, כי גם הסניגוריה מסכימה שכזירת רצח, הבית בו שמר עאטף היה נוח יותר לחוקרים.
והנה, במהלך השיחזור (ת259/,  ת210/) מוביל אותם פתחי למקום אחר, בית דורי, שאינו מוכר לחוקרים והם אינם יכולים אפילו לפתוח אותו.
הדבר מקבל ביטוי מוקלט בתמליל ת210/, עמ' 5.
במקום זה נשמע גאנם גאנם, עורך השיחזור אומר: "בשלב זה אני מבקש להפסיק לבדוק אפשרות למצוא את המפתח של המחסן..."

האם יכולה להיות ראיה ניצחת יותר לכך שפתחי מוליך ולא מולך?
וכי מה מנע מצוות אלים, שיכול להפסיק את ההקלטה בכל רגע נתון, להרביץ לפתחי ולגרום לכך שהוא יוביל אותם למקום שאליו התכוונו, והוא נוח יותר מבחינתם? או בכלל, להוביל אותו מלכתחילה, בלי אומר  ודברים לאותו מקום ולהכריחו להצביע שם?

בדיעבד, אין מחלוקת כי פתחי, כמו גם נאשמים אחרים, התייחסו לבית דורי כמקום שבו שמר עאטף, משום שכולם יחד שתו בו קפה כחודשיים לפני הרצח. (כיוון שמדובר בשתייה משותפת, אין גם כל רבותא בכך שהטעות בהגדרת הבית, כבית שבו שמר עאטף, היא טעות משותפת למספר נאשמים). 

מכל מקום, ההולכה למקום זה היא ללא ספק פעולה  עצמאית רצונית, לא מוכתבת ולא מנווטת של פתחי. ומבחינה זו, היא הראיה האולטמטיבית לקיומו של רצון חופשי, ולכך שהשיחזור הוא אוטנטי.

בסיכומיה בכתב כותבת הסניגוריה בנושא זה כדלקמן:
"לטענת פתחי השיחזור שלו היה כולו מעשה מרכבה של השוטרים שהדריכו אותו וכיוונו אותו לפני היציאה לשיחזור. ...לבית דורי הוא מעיד כי הוביל בעצמו מאחר וחשב כי שם שומר עאטף" (עמ' 108).

כל כך פשוט: בתוך מעשה המרכבה, כולו פרי מוחם היצירתי של החוקרים, משתלב במפתיע אקט עצמאי של הנאשם.
האם באמת ניתן לקבל מן מרקחת שכזו?
טעות או לא טעות (בנושא מקום השמירה של עאטף), מדוע גילה הנאשם לפתע יוזמתיות? מדוע הוביל בעצמו? וכי איזה מן הסבר הוא זה, שחשב כי שם שומר עאטף, הרי כל הסיפור לא היה ולא נברא!

בהמשך אומר עו"ד פלדמן:
"כזכור החותם שדבק בטעות בבית דורי כמקום "שבו שומר עאטף", הופך להיות חותם השקר של ההודאות הבאות...שהרי המקום נבחר על-ידי פתחי בזכות זה ששם שומר עאטף שיכול להעניק למקום טבעת בטחון מפני זרים. ...אלא, שכפי שהסברנו...כבר מאוחר היה להחזיר את הגלגל אחורה ולהעביר את הרצח לצריף האמיתי שבו שומר עאטף, כפי שעשו לגבי מיקום הנחת הגופה וכך נותר בית דורי מקום נכה ונגוע ולא מתאים לביצוע הרצח." (עמ' 108 לסיכומים בכתב).

אם נאמר כי האמור בקטע הנ"ל יש בו משום התעלמות מוחלטת מן העובדות האובייקטיביות ומשמעותן, אמרנו מעט.
נתחיל בכך שלא ראינו כי פתחי הסביר אי פעם, כי טרח לבחור למען החוקרים מקום שיענה על צרכי הביטחון, על פי השקפתם של החוקרים כנראה, שעל כן בחר את בית דורי. 
נמשיך ונאמר, כי לא צריך היה להגיע למצב של "החזרת הגלגל אחורה", מראש ניתן היה להוליך את פתחי להיכן שרצו החוקרים.
נסיים ונאמר, כי לא ברור לנו מדוע "כבר מאוחר היה...וצריך היה להותיר את בית דורי כמקום נכה ונגוע".

לטענת בסניגוריה - ב- 28.3.84, זמן רב במושגי חקירה לאחר השיחזור  ב- 17.3.84), משנתקלו החוקרים בבעיה, משום שהסתבר שבבית דורי עבדו פועלים למחרת יום הרצח ולא ניתן היה להסתיר שם גופה הסיטו בלי כל בעיה, את מקום השלכת הגופה לרמת אדי (חורשה בכרמל). 

מדוע אם כן בנקודת הזמן הנוכחית, היה זה כבר מאוחר? 

לכל האמור לעיל בנושא ההצבעה על בית דורי, יש להוסיף גם את ההתפתחות הבאה:
כאשר העיד עורך השיחזור גאנם גאנם, בפנינו, ולאור השאלות שנשאל, הפנינו שאלה אל עו"ד פלדמן מה עמדת בסניגוריה בנושא ההולכה לבית דורי.

נענינו בתשובה (הלא סבירה בפני עצמה), כי למעשה אין בפי הנאשם גירסה ברורה והגירסה היא אחת משתיים: או שהוליכו את הנאשם לבית דורי, או שהוא בחר בו באקראי (ראה עמ' 668).
קשה להבין היאך לא זכר הנאשם (ולא יכול היה לומר לסניגורו) מה גירסתו בנושא זה. הפלא גדול יותר כאשר מסתבר, כי עד לחקירתו שלו התעורר זכרונו של הנאשם, והגירסה הייתה כאמור כי הוא הוליך את החוקרים לבית דורי.
במילים אחרות: אף לא אחת משתי הגרסאות שנאמרו על-ידי בסניגוריה במהלך חקירתו של גאנם: לא הולכה, ולא בחירה אקראית, כי אם: "לבניין אני הובלתי , אני הכרתי אותו כששתיתי קפה".
ש. איך זה מסתדר עם מה שנאמר לראנם על-ידי עו"ד פלדמן?
ת. אני לא יודע אני אומר את האמת שהכרתי את הבית.
ש. ...עו"ד פלדמן אמר בנוכחותך שלך לא היה לך מושג איפה הצריף של עאטף אלא הובלת באקראי לבית דורי אתה שמעת את הדברים, וידעת שהם לא נכונים, מה תגובתך?
ת. ...את הבית הזה הכרתי כי שתיתי שם קפה." (עמ' 1464 לפרוטוקול)

התשובות מדברות בעד עצמן. 
לאחר ההצבעה על בית דורי כמקום בו בוצע  הרצח, נשאל הנאשם שאלות לגבי תיאור "הצריף" של עאטף ולאחר מכן הוא משחזר את הרצח, כאשר אחד החוקרים (פרץ), משמש כקורבן הרצח. כדאי אולי לציין כי הנאשם טען בחיפה, כי נדרש בשיחזור לחזור על האמור בהודאתו (ראה ת130/ טענה 2). כאמור, בהודאה, לא נזכרים פרטים אלו.
הפרטים באשר לתכולת הצריף דלת, מיטות, אינם מופיעים בהודאה של הנאשם, אבל כן מופיעים בשיחזור, וכשנדרש הנאשם להסביר זאת אמר כי "כששתיתי קפה ראיתי שיש את הדלת והמיטות". במילים אחרות: גם חלק זה בשיחזור נאמר על-ידי הנאשם מבלי שהודרך או כוון לכך.

יא.	ההצבעה על המערה

"שלד" העובדות הרלוונטיות בנושא זה הוא כדלקמן:
השיחזור, אמור היה לכלול גם הצבעה על המערה בה התגלתה הגופה.
לאחר השיחזור בבית דורי הוליך פתחי את החוקרים לכוון הכללי של מושב יעד שם נמצאת המערה. לדברי פתחי: הוא מכיר את הכביש כיוון שהוא עובר בו הרבה, וכל אחד יכול לראות את הכביש המוליך ליעד. 
אין מחלוקת, כי פתחי לא הוליך את החוקרים למערה. השיחזור חלף על פני המקום שבו צריך היה להיכנס למערה, מבלי שפתחי יצביע עליו. 

בת210/, תמליל השיחזור, מופיעים הניסיונות של גאנם להביא לכך שפתחי אכן יוליך אותם למערה:
"גאנם: אתה תגיד לנו איפה אתה רוצה שנעצור, אתה רוצה שנמשיך עוד.
פתחי: כן.
גאנם: פתחי, אנחנו בדרך הנכונה...
פתחי: כן.
גאנם: אני עוד פעם שואל אותך האם זו הדרך הנכונה.
פתחי: זו הדרך.
.....
גאנם: אתה רוצה שנמשיך מכאן לאיזה כיוון. יש שני כיוונים כאן 
פתחי: כיוון הדרך בדיוק לא ידוע לי.
......
גאנם: אולי תסתכל ותיזכר, מה אתה אומר פתחי
פתחי: הדרך, לא ידוע לי הדרך למערה, הכביש אני לא זוכר אותו. הפניה ליד המערה, לא זכור לי בדיוק..." (ת/ 210 עמ' 910).
הדו-שיח ברוח זו ממשיך להתנהל זמן מה.
בסופו של דבר, חוזר מסע השיחזור למשטרת עכו, מבלי שפתחי הצביע על המערה. 

במשטרה הוקרן בפני הנאשם סרט השיחזור. בסרט ניתן לראות את המערה. 
לדברי גאנם: לאחר שהוקרן הסרט בפני פתחי ללא ההצבעה על המערה, דיבר סלוק עם פתחי. לאחר מכן פנה סלוק אל גאנם ואמר לו, כי פתחי טוען שהצביע במהלך השיחזור על המערה, אלא שהחוקרים לא שמעו זאת. גאנם השיב שהדבר לא יכול להיות. השניים פנו לנאשם, והנאשם אישר את דברי סלוק. סלוק דרש, כי ייצאו לשיחזור פעם נוספת. התפתח ויכוח, כאשר גאנם טען שאין טעם בשיחזור נוסף אחרי שהמערה נראתה בסרט. בסופו של דבר, הכריע גולדגרט בעד יציאה לשיחזור נוסף. שיחזור נוסף אכן יצא ובמהלכו הצביע פתחי על המערה.
על שלד זה של העובדות מסכימים הכל, כאשר המחלוקת בין הצדדים מתמקדת בעיקרה בשאלה, מה קרה לאחר שהוקרן הסרט בעכו ללא ההצבעה על המערה.

לטענת הסניגוריה, מה שקרה הוא כדלקמן:
"רפ"ק סלוק הראה לנאשם בסרט את המערה. הנאשם אמר לסלוק כי לא הצביע על המערה מאחר ואינו יודע איפה היא...בתגובה לכך הכה אותו סלוק ואמר לו כי עליו לצאת לשיחזור נוסף ולהצביע על המערה. 
משסירב פתחי לכך, הוכנס לחדר אטום ללא חלונות במרתף תחנת המשטרה והוא הושאר באותו חדר לאחר שהחוקר ריסס את חלל החדר בגז. לאחר מכן נתן פתחי הסכמתו לצאת לשיחזור נוסף" (טענות 17-18 במסמך).

הסניגוריה טוענת כי המסקנות הרלוונטיות הן שתיים:
1) פתחי לא קשור ברצח ועל כן באמת אינו יודע היכן המערה;
2) פתחי הוכה פעם נוספת כדי שיצביע עליה.

עד שאנו באים לדון בעובדות, ולקבוע ממצאים ביחס לנושא ההצבעה, נראה לנו כי מן הנכון להקדים את ההערה הבאה: גם אם היה פתחי מצביע על המערה בפעם הראשונה וגם בהצבעה בפעם השניה - ספק אם היו ההצבעות  ראיה חשובה או אפילו משמעותית בתיק זה.
פתחי יכול היה לדעת על המערה גם אם לא היה לו כל קשר לרצח, משום שהעובדה שהגופה התגלתה בה הייתה ידועה לכולי עלמא. מדובר ברצח שעורר התעניינות ציבורית רחבה, במערה שנמצאת באזור מגוריו של הנאשם, הוא עצמו נחקר ביחס לאירוע, סמיר, בן דודו, בן כפרו ושותפו לעבודה, למעשה יצר את הקשר למערה בכך שזרק זבל בפתחה, ופתחי וסמיר הרי שוחחו ביניהם אחרי שחרורו של סמיר מן המעצר הראשון. 

באשר לממצאים העובדתיים: 
אנו מקבלים את גירסתו של גאנם, רענן קירקליס והחוקרים הנוספים, לפיה לא הצביע פתחי במהלך השיחזור על המערה. למעשה אין מחלוקת באשר לכך. גם סלוק, שהוא אביה מולידה של הטענה, כאילו הראה פתחי לגאנם את המערה, כבר במהלך השיחזור המקורי, אלא שגאנם לא שמע  או לא שם לב,  איננו טוען כי זה מה שהתרחש בפועל, שהרי לא היה שם. כל שנאמר על ידו הוא כי כך אמר לו פתחי לאחר הקרנת סרט השיחזור בעכו. גם סרט השיחזור מצביע על כך שפתחי לא הצביע על המערה.

גם הנאשם טוען, כי לא הצביע על המערה. לדבריו, משום שלא ידע היכן היא (ראה למשל עמ' 1465). לפיכך - נתון זה כאמור אינו שנוי במחלוקת.
נעצור לרגע כאן, כדי לבחון מה משמעות העובדה שהנאשם לא הצביע על המערה והשיחזור הסתיים מבלי שפתחי הצביע, ומבלי שהחוקרים יכולים לצפות בשלב זה, כי תהיה "מערכה שניה".

טענתו היסודית והבסיסית של פתחי היא, כי הוא הובל על-ידי החוקרים לכל אורך השיחזור, נאמר לו על מה והיכן להצביע, כיצד להדגים ולהיכן להוליך. 
מדוע אם כך צריך גאנם גאנם "להתפתל" לאורך כל אותו דו שיח שחלקו צוטט לעיל, ובסופו של דבר לחזור לעכו כשרק "חצי תאוותו בידו", שיחזור שכולל הדגמה על אופן ביצוע הרצח אבל לא הצבעה על מקום השלכת הגופה.
וכי מה פשוט ומתבקש יותר מאשר שימוש באלימות  או באיום על חידושה כלפי  פתחי, כאשר כל החבורה נמצאת מחוץ למקום ישוב, ואיש אינו רואה, עד אשר יסכים פתחי להצביע על המערה, שאליה יוליכו אותו החוקרים? 

זו שוב מסוג התהיות שאנו שבים ונתקלים בהן לאורך הדרך, לא רק באשר לפתחי אלא גם באשר לנאשמים אחרים. "הדואליות" שבהתנהגות החוקרים, כפי שהסנגוריה טוענת לה, איננה ניתנת להבנה ולעיכול.
מחד גיסא - אלימות קשה ובלתי מתפשרת, שמפסיקה רק לאחר שהחוקרים השיגו את שלהם. 
מאידך גיסא - אי ניצול "הזדמנויות", הנצחת טענות שאינן מתיישבות עם התיזה של החוקרים וכיו"ב.

במהלך עדותו, נשאל פתחי:
"ש. אם הם הובילו אותך לכל המקומות שהם רצו שתלך אליהם, למה דווקא למערה הם לא הובילו אותך?
ת. לא ידעתי, הם החזירו אותי לעכו.
ש. נכון שיכלו להוביל אותך גם למערה?
ת. אני לא יודע למה לא הובילו אותי למערה, צריך לשאול אותם זה השיטות שלהם.
ש. הם לא תדרכו אותך כאן ולא נתנו לך מכות?
ת. זה מה שהיה והם החזירו אותי לעכו.
ש. אולי זה מה שהיה לאורך כל השיחזור ובעצם לא היה כל תדרוך? 
ת. היה כאן תדרוך." (עמ' 1465)
בפי פתחי אין איפוא תשובה שתסביר את ההתנהגות הלא עקבית המתגלה, לכאורה, בפרשה זו, ועל פני הדברים המסקנה המתבקשת היא, כי לא היה תדרוך לאורך כל הדרך.

נותר איפוא הפרק השני באירוע זה, דהיינו, הקרנת הסרט, והשיחה בין סלוק לפתחי שבסופה חזר סלוק לחוקרים, עם הטענה, כי פתחי כן הצביע  על המערה, אלא שהם לא שמו  לב.

על עצם קיומה של שיחה בין סלוק ובין הנאשם אין מחלוקת. גם התוצאה הסופית אינה שנויה במחלוקת. המחלוקת היא רק מה קרה במהלך השיחה. בטענות הפסול בחיפה, (ת130/), נאמר בנושא זה:
"לאחר שהנאשם לא ידע להצביע על מקום המערה, החוקר סלוק נתן לו מכות וביקש ממנו לצפות בסרט השיחזור שנערך, והראה לו את המערה ואמר לו: הנה המערה תראה אותה בסרט וכשנצא בפעם הבאה לשיחזור אז תדע להצביע עליה."

האלימות שהופעלה על הנאשם לצורך ההצבעה על המערה, התבטאה  איפוא במכות שהוכה על-ידי סלוק. אנו רואים שוב להדגיש כי מדובר במסמך מפורט שבו טענה (2) המוקדשת לשיחזור כוללת לא פחות מ- 9 סעיפים. 
ושמא תאמר כי הסניגורים "המושמצים" בשל חוסר מקצועיותם, בחיפה לא ישבו עם הנאשם די הצורך, ועל כן לא נרשמו דברים נוספים בטענות הפסול, חרף העובדה שהנאשם טען לקיומם?
בדיקה בפרוטוקול העדות במשפט הזוטא בחיפה, נ/ 68, מורידה גם חשש זה מעל הפרק. גם במהלך עדותו של פתחי הוא מספר על כך שהוכה על-ידי סלוק כדי שיצביע על המערה.

במפתיע, או שמא שלא במפתיע, בפנינו משתנות הטענות לחלוטין: בטענה 17 למסמך נטען על-ידי ב"כ הנאשם: "...בתגובה לכך הכה אותו רפ"ק סלוק, ואמר לו כי עליו לצאת לשיחזור נוסף ולהצביע על המערה. משסרב פתחי לכך, הוכנס לחדר אטום, ללא חלונות במרתף תחנת המשטרה והוא הושאר באותו חדר לאחר שהחוקרים ריססו את חלל החדר בגז".
ריסוס בגז בחדר אטום, הוא ללא ספק אירוע טראומתי, קשה ביותר ונבזי.  האסוציאציות המתקשרות בדמיון לאמצעי זה מאפיינות תקופות אפלות בהיסטוריה ומשטרי אימים. זהו ללא ספק, גם אמצעי ייחודי ולא שגרתי שהופעל. באירוע שאף הוא יחידי, ולא חלק משגרת החקירה. כל אירוע המערה הוא ללא ספק יחידה בפני עצמה בחקירה. 

שני הדברים גם יחד: אמצעי פסול קשה יחד עם  אירוע ייחודי, צריכים  היו להביא לכך שהעובדה שרוסס בגז בחדר אטום, תהיה זכורה לנאשם היטב, והוא יספר עליה בהזדמנות הראשונה, קרי: לסניגוריו בחיפה או, לפחות, במהלך עדותו שם. 
כפי שצוין לעיל - הריסוס בגז בחדר אטום צץ לראשונה בפנינו. הנאשם נשאל לכך ותשובתו: 
"אני זוכר שסיפרתי בחיפה אם שכחתי להוסיף משהו אז אולי...יכול להיות שכחתי להוסיף את המכות והגז, מה לא יכול להיות ששוכחים...? (עמ' 1467).

כיוון שהנאשם הציג שאלה - נענה עליה, ותשובתנו: לא, לא יכול להיות ששוכחים. אם היו דברים כאלה מעולם, צריכים היו להיאמר מיד. 

כיוון שכך, מסקנתנו היא, כי אירוע הגז הומצא על-ידי פתחי ואינו משקף את המציאות. 
זהו שוב תהליך אופייני של "עיבוי" טענות הפסול. עצם העובדה שפתחי ממציא אלימות, שככל הנראה לא הייתה, מצביעה על כך שהאלימות שהייתה, אם הייתה כזו, לא הייתה די "מרשימה" להערכתו, כדי שאי מי יאמין שכתוצאה ממנה הסכים לומר דברים בעל כורחו ולהודות ברצח שלא ביצע. 

סוף דבר בנושא המערה: איננו מקבלים כי פתחי רוסס בגז בחדר אטום, ולכן הסכים לצאת לשיחזור הנוסף. כפי שציינו, מלכתחילה, הצבעתו, כמו אי הצבעתו, לא בהכרח היו בעלי משמעות קריטית. כיוון שפתחי הצביע לאחר שראה את המערה בסרט, אנו מוכנים לקבל כי ההצבעה פגומה (חרף מה שאמרנו לעיל בדבר הספק, אם אמנם הספיקה לו, הצפייה בסרט השיחזור).

דעתנו היא, על סמך החומר שבפנינו, כי פתחי לא הצביע מלכתחילה, משום שלא רצה להצביע. זהו חלק מהדינמיקה המקובלת של הנאשמים בתיק זה (כמו גם של חשודים אחרים), גם כאשר הם מודים, לא בהכרח הם מספרים הכל. 
על פניו וגופו של פתחי, ככל שניתן לראות גם בחלקו השני של השיחזור אין סימני אלימות, ופרט לדבריו, עליהם לא ניתן לסמוך בנושא זה - אין בפנינו ראיה כי הופעלה אלימות. יש לזכור כי עניין המערה הוא רק חלק אחד מהשיחזור, ולהערכתנו, לא בהכרח החלק החשוב יותר.

יב.	הארכת המעצר והבדיקה הרפואית – 22.3.84

אחרי השיחזור ישנם עוד שני תאריכים שיש להתייחס אליהם בחקירתו של פתחי. בתאריך 22.3 מובא פתחי להארכת מעצר בפני שופט. פרוטוקול הארכת המעצר הוא ת/ 261. פתחי מיוצג על-ידי עו"ד ואקים בישיבה זו. הפרוטוקול ארוך ומפורט, יחסית לפרוטוקולים של הארכת מעצר. יש בו הצהרה רשמית של עו"ד ואקים לפיה: "הגנתנו תתבסס על שימוש באמצעים פסולים". לבקשת עו"ד ואקים קיבל בית המשפט הצהרה גם מהחשוד פתחי עצמו. ההצהרה היא כדלקמן: "היכוני במקל על ראשי"  גם קיבלתי אגרופים, ותפסוני בשערותי, גם הפשיטו אותי מבגדי אבל לא דודי גאנם".  השופט מציין במהלך דבריו של פתחי וגם בהמשך כי הסתכל באזנו של פתחי ולא ראה נפיחות. למרות זאת הופנה פתחי לבדיקת רופא. התעודה הרפואית היא נ/ 26, ואליה נתייחס בהמשך. 

הארכנו בציטוט פרוטוקול המעצר משום שאנו רואים לנכון להעיר מספר הערות לגביו:
1)  עניין האלימות שהופעלה על פתחי עלה בדיון חד משמעית, כך שאין לטעון, כמו בפעמים שקדמו לכך, כי פתחי אינו מדבר ואינו מספר על האלימות משום שהוא חושש מפני החוקרים או כי אינו מיוצג, או מסיבה אחרת. בגדר אמצעי האלימות, ההיגיון אומר, כי פתחי יזכיר דווקא את הקשים והברוטליים שבהם. 
גם אם אין בטיעון עדיין סיכום מדויק ומאורגן של טענות הפסול, ומקובל עלינו כי הדיון בבקשת המעצר, אינו בהכרח המקום לסיכום מעין זה, הדעת נותנת כי האמצעים הקשים יותר יוזכרו. זאת, גם כדי להרשים את השופט, וגם משום שאלה הדברים הטראומטיים ביותר מבחינתו. חשוד שעבר "טיפול" בגושי שיש, חוטי חשמל, דקירות במחט, דריכה על אשכיו, הרעבה, ריסוס בגז בחדר אטום ועוד - חזקה עליו כי אלו הדברים שזעק עליהם.
פתחי מוצא לנכון לספר כי הכו במקל על ראשו (ולכך הוא מייחס, כנראה, את הנפיחות באוזן), קיבל אגרופים, משכו בשערותיו וכי הוא הופשט. פרוט יש - הזכרת האמצעים הקשים יותר - אין. 
על-פי השקפתנו - יש בעובדה זו כדי לתמוך במסקנה, כי התיאורים הקשים המתוארים לפנינו ספק אם התקיימו, ופתחי מצא לנכון ל"עבות" את תיאורי האלימות משיקוליו שלו.
פתחי נשאל לעניין זה בחקירתו בפנינו ותשובתו הייתה: "הסברתי לו שהיכו אותי" (עמ' 1470). המעט שנוכל לומר הוא, כי אין בכך תשובה.

2)  "...אבל לא דודי גאנם". זו אמירה, לכאורה ספונטנית של הנאשם, שבה הוא מוציא את גאנם ממעגל האלימות. התייחסנו כבר לעניין זה ועל כן לא נרחיב. 
פתחי הסביר כי "דודי" הוא כינוי של כבוד. יתכן שכך, אם כי השופט כותב בהחלטתו כי "על החוקר הצביע כעל דוד  זה אומר כי היחס כלפיו בחקירה גם בשיחזור היה הוגן". משמע - זו הייתה משמעות הדברים על-פי הבנתו של השופט נכון לאותו רגע. מכל מקום, נראה שגאנם לא נתפס כחוקר אלים גם על-ידי פתחי.

דא עקא, לסיפור הריסוס בגז מוסיף פתחי גם טענה כי גאנם הכה אותו: "גאנם נתן לי סטירה ושאל אותי אם אני משקר אותו" (עמ' 1467). 
איננו מתייחסים כבר לכך שעובדה זו לא הוזכרה בחיפה, אלא לכך שהדברים אינם מתיישבים. השיחזור, והאלימות במהלכו, הם אירוע החקירה האחרון לפני הארכת המעצר. ודווקא בהארכת המעצר מציין פתחי כי "דודי גאנם" לא הכה אותו. איך ניתן להאמין היום כי גאנם הכה אותו? 

לכך נוסיף את התרשמותנו. כפי שכבר ציינו, גאנם היה אמין בעדותו. גאנם הפגין אמונה בעקרון של טוהר החקירה, וגאווה ברקורד המשטרתי שלו, ובכך שבמשך 30 שנות היותו חוקר לא נטענה כלפיו טענת אלימות. ככל שניתן לראות מהחקירה (ראה פרשת המערה), אלו אינן רק מילים יפות עבורו. אמרנו כבר, כי אי אפשר "למדר" חוקר מסוים, במיוחד חוקר פעיל כמו גאנם, מהמתרחש בחקירה. שלא לדבר על כך שעל-פי גירסת הנאשם, גאנם היה נוכח כאשר התעללו בו. 
קבלת גירסת הנאשם משמעותה האחת היא, כי גאנם משקר לכל אורך הדרך, שהרי אם היה עד לאלימות - הוא אחראי לכך כמו מי שהכה. לא התרשמנו כי הוא משקר. דבריו של פתחי, כמצוטט לעיל - מאשרים את מסקנתנו.

3) אין סיבה לפקפק בדבריו של השופט אשר לא ראה נפיחות באוזנו של פתחי, למרות שבחן פעם נוספת את האוזן לבקשת עו"ד ואקים. אין סיבה לפקפק גם בממצאי נ26/, הבדיקה שנעשתה באותו יום עצמו על-ידי ד"ר וולף.
אמרנו כבר,  כי איננו מקבלים את התיזה, שכל הרופאים שבדקו או טיפלו בחשוד זה או אחר, היו שותפים לקשר נגד הנאשמים. ד"ר וולף אכן רופא משטרתי, אולם אי אפשר להפוך את מקום העבודה למלה נרדפת לשקרן. במיוחד כך כאשר טענות דומות מופנות גם לרופאים שאינם מועסקים במשטרה. 

בנ/ 26 נכתב, כי פתחי מתלונן על כאבים מאחורי אוזן שמאל, ובבדיקה לא התגלה ממצא המעיד על סיבת הכאבים. כמו כן, נכתב בנ/ 26, כי נערכה בדיקה כללית ולא נמצא בה שום ממצא פתלוגי, "אין סימני חבלה על גופו, הנ"ל יכול להמשיך במעצרו".
לטענת הסניגוריה: אין לקבל, כי ד"ר וולף לא ניסה לברר אם מדובר בדלקת אוזניים או חבלה חיצונית, "הסיבה היא מן הסתם שפתחי ציין כי מקור התלונה במכות, אלא שד"ר וולף בחר שלא לציין זאת" (עמ' 113 לסיכומים).

קשה לנו להבין את הטענה:
אם אכן פועל ד"ר וולף כזרועם הארוכה של החוקרים, והונחה על-ידי השוטר אשר נלווה אל החשוד בזמן הבדיקה, הוא יודע כי החשוד הופנה על-ידי השופט לבדיקה משום שהתלונן על מכות שהותירו חבלה באוזנו. אין כל אפשרות להסתיר שפתחי התלונן על כך שהרי הדברים תועדו בפרוטוקול ביהמ"ש. מה הטעם איפה שלא לציין זאת? וכיצד מסייע הדבר לחקירה?

באשר לבדיקה הנוספת:
ד"ר וולף העיד, כי נערכה בדיקה נוירולוגית, ובדיקה כללית, הכוללת הפשטת פלג גופו העליון של הנאשם, וכי היה מקובל לכתוב זאת כדי למנוע טענות בעתיד של העצור. ושוב - אנו מתקשים לראות פסול בתשובה ולהבין את מטען האירוניה והחשדנות שזכה לה הרופא (ראה עמ' 836 לחקירה בפנינו). 

אולם, בהנחה, שהסניגור טוען לה, דהיינו כי פתחי התלונן על מכות בפני הרופא, ולכן נבדק בדיקה כללית: כפי שאמרנו לעיל - העדר תיעוד של הטענה בתעודת הרופא אינו מעלה ואינו מוריד בשלב זה, שהרי תלונתו של הנאשם כבר נרשמה, על-ידי השופט.

מה שחשוב יותר בעניינו הן תוצאות הבדיקה. ד"ר וולף לא מצא, כאמור, שום ממצא באוזן. על כך אומר הסניגור: "העובדה שלא נמצאו ממצאים אין לה משמעות לאור הזמן שחלף מחקירתו האלימה האחרונה" (עמ' 113). 
האמנם? והרי נ26/ הוא מ- 22.3.84 אותו תאריך עצמו שבו מצהיר עו"ד ואקים בפני השופט כי קיימת נפיחות, דהיינו: באותו יום קיים ממצא לטענת הנאשם וסניגורו, כיצד ניתן להבין את העובדה שהרופא אינו מוצא מאומה?

סוף דבר בנקודה זו: הבדיקה הרפואית אינה מאשרת את טענותיו של פתחי, למרות שלכאורה, הייתה אמורה לעשות זאת.

יג.	אירועי יום 28.3.84

(1)	אירועי היום וטענות ההגנה

28.3.84 - ההודאה האחרונה שנגבתה מפתחי, לרבות דו"ח הובלה ושיחזור, שבירת שיניו של פתחי.

אירועי יום זה תופסים מקום מכובד בטיעוני הסנגוריה, במיוחד בהיבט של "ראיית הרוחב" המודגשת כל-כך על-ידי הסניגורים. לטענת הסניגוריה, ההודאה שנגבתה באותו יום ת/ 309, נועדה ליישר קו עם הממצאים האובייקטיביים שהיו בידי החוקרים בשלב זה, אולם לא היו בידיהם בשלב הקודם של החקירה, ב- 15.3.84 כאשר נגבתה ההודאה ת197/, ואף לא ב- 17.3.84 כאשר התקיים השיחזור. ההודאה ת309/ (ביחד עם השיחזור וההובלה), מהווים מבחינה זו נקודת שיא, או שמא נדבך בלעדיו אין, לכל תיאוריית התבניתיות או ראיית הרוחב.

למעשה כבר הבהרנו את הטענה ביחס לנאשמים האחרים, אולם אין מנוס מהזכרתה באופן כללי גם כאן. 

וזו הטענה: ב- 21.3.84 הסתבר לאנשי הצח"מ בעקבות ביקור אנשי מז"פ בבית דורי, כי לא סביר שהגופה הושארה בו בליל הרצח, כי למחרת עבדו שם פועלים. הפתרון לבעיה סופק מיד על-ידי החוקרים בחקירתו של נאשם אחר, עאטף, אשר בהודאתו מאותו יום, סיפק את "הפיצול השני": אחרי הרצח הועברה הגופה למקום אחר (יער ליד נשר), ורק לאחר מכן הועברה למערה.
אולם, הפרקליטות, כנראה, אינה מסתפקת בכך.

ב- 26.3.84 הועבר התיק לפרקליטות, והפרקליטות ביקשה השלמת חקירה. כיוון שכך, חוזרים החוקרים לעלי ולפתחי.  השניים מוכים  במטרה להביא אותם ליישור קו עם גירסת עטאף, דהיינו כי הגופה הועברה קודם למקום אחר ורק אחר כך למערה.

עלי נחקר קודם והצביע על מקום מסוים בכרמל, רמת אדי, כמקום שאליו הושלכה הגופה. 
אחריו נחקר פתחי. אף הוא אישר (בעקבות אלימות ששיאה שבירת שיניו), כי הגופה הועברה קודם לכרמל ואחר כך למערה. בעקבות זאת, נלקח גם הוא להצבעה, על מנת שיצביע על אותו מקום שעלי הצביע עליו.

כמו כן, מושלמת החקירה בנושא שיטת הרצח ( החניקה).

שבירת שיניו של פתחי ביום זה, מהווה, כאמור, שיאה של האלימות כלפיו, ועל כן גם מבחינה זו, אירועי יום 28.3.84 תופסים מקום של כבוד בטיעוני הסניגוריה. 
כדאי אולי להדגיש כבר בשלב זה, כי לעניין "ראיית הרוחב" חשובה יותר מכל, ההתאמה בין עלי לפתחי, באשר למקום בו הושלכה או הושמה גופתו של דני ז"ל, לאחר הרצח ולפני העברתה למערה.
ללא התאמה בין השניים בנקודה זו - השלמת החקירה לא זו בלבד שלא תועיל לעניין חומר הראיות בתיק, אלא אף תזיק לו.

נדון תחילה בעניין האלימות בתאריך הנ"ל:
טענותיו של הנאשם היו כדלקמן: הוא הובא לחדר בו היו קבועים ברזלים בקיר, ונכבל אל הברזלים הנ"ל. החוקרים היו אזולאי ובן עמי ומאוחר יותר נכנסו גם סלוק וחסון גאנם. רפ"ק סלוק הכה אותו במוט ברזל על אצבעות רגליו, חסון גאנם בא מאחוריו והכה בראשו מאחור ראשו הועף קדימה, כתוצאה מכך פגעו שיניו הקדמיות העליונות במוט, בו הכה אותו כאמור רפ"ק סלוק, ונשברו. המוט היה בעובי של כ- 5-6 ס"מ. באשר לאורכו - בחיפה אמר פתחי כי אורך המוט הוא כחצי מטר. בפנינו "צמח" המוט באורכו. החשיבות שלעניין אורך המוט תובהר להלן.
השן הימנית נשברה מעט והשמאלית יותר. לאחר שנשברו שיניו הקדמיות, ירד דם מפיו, והחוקרים אמרו לפתחי לשטוף את פיו.
"אמרו יש דם, ואמרו לי לך לשטוף את הפה. אני לא ראיתי איפה השיניים עפו" (עמ' 1331).

בפנינו סיפר הנאשם כי בתקופה האחרונה, כ- 3 חודשים לפני שהעיד, סידר את שיניו ועל כן לא ניתן לראות בהן היום, את השברים ההם. עוד לפני כן עקרו את השן השמאלית שנשברה בשל דלקת. לדבריו, גם נבדק ע" רופא פרטי, שהובא בזמנו על-ידי סניגורו עו"ד ואקים. הנאשם טוען, כי נבדק במהלך המשפט על-ידי אותו רופא פרטי. שני הצדדים הצהירו, כי לא היה ידוע להם על רופא נוסף, פרט לרופא אליו הופנה בעקבות החלטתו של רופא המעצרים, בפניו התלונן על כך שהחוקרים שברו את שיניו (ראה עמ' 1333).

אחרי שבירת השיניים המשיכו החוקרים בגביית ההודאה. החוקרים אמרו לנאשם כי עלי דיבר על האחים המוסלמים ולכן גם הוא צריך לומר זאת. בהמשך, התבקש הנאשם להדגים על מוצפי את צורת החניקה של הילד. לדברי הנאשם, הוא הדגים לפי ההדרכה שקיבל, ואז צולם. 
בזמן החקירה שבה נשברו שיניו, היה עירום.

לצורך שיחזור החניקה, אמרו לו להתלבש. הוא הספיק ללבוש רק חולצה קצרת שרוול כי "הם מיהרו ולא הספיקו לתת לי ללבוש את המעיל, הם מיהרו שאני אדגמן להם לקשור" (עמ' 1334).
בחיפה אמר הנאשם בהקשר זה, כי את המעיל קרעו החוקרים וזרקוהו (נ/ 68 עמ' 1767).
הטענה בהקשר למעיל הייתה כי מדובר באמצעי התעללות נוסף, הפשיטו אותו ולא נתנו לו ללבוש מעיל, חרף העובדה כי "היה חורף".

בפנינו, משהוצגה לנאשם העובדה, כי המעיל נראה בבירור על הכסא בתמונה שצולמה בזמן הדגמת החניקה (ת/ 310), הסתבך בתשובותיו, ובסופו של דבר אמר, כי הלך לשיחזור (הכוונה להצבעה על מקום השלכת הגופה) כשהוא לבוש מעיל של שוטרים. בהמשך, נאלץ הנאשם להודות, כי המעיל אותו לבש בזמן השיחזור (ואשר צולם בת/ 313) הוא כנראה המעיל שלו, ולא מעיל של שוטרים (עמ' 1477, שורה 4). 
לא נאריך בעניין זה, נאמר רק, כי הטענה בדבר התעללות, המתבטאת במצב לבושו של פתחי, אין לה על מה שתסמוך.

(2)	שבירת השיניים

האלימות העיקרית היא עניין השיניים ובכך נתרכז עתה.
כהערת פתיחה כדאי אולי לומר כי שבירת השיניים, גם לדעת הסניגוריה, היא "תאונה". החוקרים הפעילו אמנם אלימות, אולם לא התכוונו לשבור את שיניו. נקדים מאוחר למוקדם ונאמר, כי איננו מוציאים מכלל אפשרות כי שיניו של פתחי היו שלמות לפני המעצר (ראה לענין זה עדותו של גד צימרמן עמ' 1369). הן נשברו במהלך המעצר כתוצאה מ"תאונה" כזו או אחרת (לא בהכרח במהלך החקירה).
השאלה היא רק אם הדברים התרחשו כפי שהנאשם טוען ובכך נעסוק להלן.

כפי שציינו - הטענה היא, כי "היה לו מוט ברזל והוא נתן לי מכות באצבעות הרגליים. היה מרים ומוריד מרים ומוריד בגובה מול הפנים חסון גאנם נתן לי מכה מאחור ואז נשברו לי שתי השיניים העליונות" (עמ' 1475).

ציינו כבר לעיל, כי בחיפה, כאשר הזיכרון היה טרי, דיבר פתחי על מוט באורך חצי מטר. גם בפנינו, בתחילת החקירה הדגים פתחי מוט שאורכו כחצי מטר. המוט כוון כאמור אל אצבעות רגליו של פתחי. 
נעצור לרגע, כדי להעיר כי זוהי התעללות משונה ביותר מבחינתו של החוקר, שכן היא מהווה עינוי או לפחות מאמץ פיזי ניכר למכה. כדי לפגוע במוט שאורכו חצי מטר באצבעות הרגליים, שוב ושוב, כאשר פתחי עומד, צריך התוקף להתכופף ולהזדקף חליפות. לא ברור מה ראה סלוק לבצע "התעמלות" מעין זו.

הטענה היא כי המוט הורם והורד בגובה הפנים, ובגובה הפנים - "נפגשו" שיניו של פתחי עם המקל בשל "האגרוף" או המכה מאחור שנתן לו חסון גאנם. 

במהלך החקירה הנגדית, הגיש התובע לנאשם מוט, בערך בממדים שהוא נקב בהם (קוטר ואורך) וביקש ממנו להדגים כיצד נעשה הדבר (עמ' 1474).
בשלב זה חל שינוי, ופתחי אמר: "הצינור שהיה לסלוק היה יותר גדול מזה שאתה מראה לי עכשיו הוא הגיע לי עד הצוואר (מראה). הוא היה מרביץ לי על הרגליים מוריד ומעלה מוריד ומעלה. 
"ש. אתה רוצה לתקן את אורך הצינור.
ת. לא רוצה לתקן, לא מדדתי היה צינור ארוך יותר...כשהצינור היה נוגע לי ברגל הוא היה מגיע עד הסנטר.
ש. מה הגובה שלך?
ת. אני לא יודע. לא מדדתי 170-175." (עמ' 1474).

בסיכומיו, מלגלג הסניגור על התביעה, אשר באה חשבון עם פתחי על אורך המוט.
איננו רואים מקום ללגלוג זה. הטענה, כי מדובר במוט שמגיע עד הצוואר מהווה שינוי של ממש, בגירסתו של פתחי בנושא זה. זה אינו הבדל של מספר סנטימטרים שרק תביעה קטנונית "תתחשבן" לגביהם. זה שינוי שניתן לייחס אותו רק להבנתו של הנאשם כאשר התבקש להדגים, כי התיאור בלתי אפשרי, או לפחות, לא משכנע.

אם אכן הגיע המוט עד לצווארו של פתחי, מדובר במוט שאורכו לפחות כ- 1.5 מ', פי שלוש ממה שנקב פתחי לפני כן. במוט באורך כזה, אפשר אולי להבין איך "נתקע" הראש במוט. במוט באורך של חצי מטר - קשה "לדמיין" זאת. 
המוט, הוא הרכיב הבסיסי והחשוב ביותר בכל גירסתו של הנאשם, ושינוי הגירסה בשלב זה - מצביע על כך שאין לתת אמון בגירסה המקורית או המשופצת.

מנגד - עומדת גירסת כל החוקרים שהיו מעורבים בחקירת הנאשם בשלב זה, ומדובר בלא פחות מ- 7 חוקרים!
למרבית התמיהה - אף אחד מהחוקרים לא ראה את שבירת השיניים. כפי שצוין לעיל - הנאשם מתאר כי ירד דם מפיו (בתיאור מאוחר שנתן לכתבי עיתונים, ואשר הוצג בפנינו, אומר כי בגדיו היו ספוגי דם כתוצאה מכך, כלומר פגיעה קשה) שיניו עפו מפיו והוא נשלח לשטוף את פניו, באופן כללי תאור דרמטי למדי שודאי לא יכול היה להעלם מעיניהם של החוקרים אשר שברו את השיניים, או לפחות נכחו במקום וראו את הדם הזורם והשיניים העפות.

אפשר כמובן לפטור זאת באמירה הסטנדרטית, כי החוקרים כולם משקרים כשם שהם עושים לאורך כל הדרך. אלא שהדברים אינם פשוטים כל כך.
החוקרים אולי מושחתים ואלימים, אולם איש אינו מייחס להם טיפשות וטמטום מוחלטים. אם אכן ארע אירוע כזה במהלך החקירה, ברור לחוקרים כי הדבר יצוץ במהרה על פני השטח.
אין לשכוח כי הם עומדים לצלם, ובפועל מצלמים את פתחי מיד לאחר האירוע, הן בזמן שהוא מדגים את החניקה, והן בזמן שהוא יוצא להובלה אף המקום בו הונחה הגופה (באחת התמונות נראה פיו של פתחי בבירור, אם כי לא השפה העליונה).

אין לשכוח גם, כי פתחי מיוצג באותם ימים, ובהארכת המעצר הקודמת, מיום 22.3.84, לא היסס להתלונן על אלימות ועל נפיחות באוזן, שלא נראתה בעין. 
היעלה על הדעת שלא יחזור ויתלונן על אלימות גלויה וברורה כל כך המדברת בעד עצמה?
ברור איפוא, לחוקרים, כי הם יידרשו להסביר עניין זה. היגיון מינימלי היה מכתיב מציאת "סיפור כיסוי". אין גם כל קושי למצוא סיפור כזה, והחקירה לגבי נאשמים אחרים סיפקה להם אותו ללא מאמץ. כך למשל נאשם 1 דפק ראשו בשולחן וגרם לעצמו חתך. מדוע לא לטעון דבר דומה לגבי פתחי ולומר כי הוא הטיח ראשו בקיר, בשולחן, נפל וכיו"ב, או כל סיפור אחר שיסביר את שבירת השיניים?

אחד החוקרים (אזולאי) טען, כי "אני חושב שמישהו אחר טען שיש לו בעיה עם שיניים...מישהו התלונן על כאבי שיניים או שנפלה לו שן אך אינני זוכר אם פתחי או לא" (עמ' 393).

ועל כך שואל עו"ד פלדמן במיטב הסרקזם: "האם נוכל לחשוד בשוטר אזולאי שהינו בעל חוש הומור במיוחד? אף לא אחד מן החשודים התלונן על כאבי שיניים ולאף לא אחד מן החשודים לא נפלה שן שכן כולם עברו את גיל 10" (עמ' 123 לסיכומים).

אמרנו בהקשרים אחרים ונאמר גם כאן: סרקזם, שנינות וחידודי לשון אינם תחליף לעובדות.

משום מה התעלם עו"ד פלדמן מן העובדות, והעובדות הן, כי למרות שהנאשמים כולם עברו את גיל 10, טוען נאשם 1 למשל כי במהלך החקירה נפלו לו 3 שיניים, (או שתיים), מהן נתן אחת ליומנאי ושתיים (או אחת) שמר כדי לתת לעורך דינו (נ/ 59 1693-1694). לנאשם 1 יש הסברים שונים לנפילת השיניים ונושא זה - אינו עניין לדיון כרגע.
אולם, כאשר אומר אזולאי שמישהו מהנחקרים דיבר על נפילת שן, הוא צודק. מישהו מהנחקרים אכן דיבר על נפילת שיניים, והטענה האבסורדית, לכאורה - אינה אבסורדית.

(3)	בדיקת רופא השיניים:

בתאריך 4.4.83 מובא פתחי להארכת מעצר. כאמור, הוא מיוצג על-ידי עו"ד ואקים. כצפוי, פתחי מתלונן בפני שופט המעצרים ואומר: "הודיתי רק בגלל המכות, הרביצו לי עם מקל ומכות בידיים ועם ברזלים גם, ביום רביעי שעבר שברו לי את השיניים". 

בתגובה לכך, הורה שופט המעצרים על בדיקה רפואית לחשוד כולל בדיקת רופא שיניים. למחרת אכן נלקח הנאשם לבדיקה אצל רופא שיניים. הרופא הוא ד"ר יוסי לוי, שעבד בזמנו בקופ"ח, בזיכרון יעקב. התעודה שנתן הרופא סומנה כת347/. מאוחר יותר נתבקש הרופא לספק הסברים נוספים על-ידי נציגת התביעה דאז, עו"ד בורישנסקי. ההסברים הועלו אף הם על הכתב, ת348/.

ד"ר לוי לא היה קשור אז, ואינו קשור היום עם המשטרה. אין כל סיבה לייחס לו נטיה לצד זה או אחר. ד"ר לוי תיעד את דבריו של פתחי, כפי שנמסרו לו: "לפני שבוע הוכה על-ידי שני שוטרים, כאשר אחד מהם הכה אותו על ראשו מאחור, ואילו השני עמד לפניו עם מכשיר מתכתי בו פגעו שיניו הקדמיות העליונות". 

ד"ר לוי תעד את השברים שמצא. עוד ציין בחוות דעתו, כי "היגיינה אוראלית לקויה מאוד". כממצא קבע ד"ר לוי כי "הנני מאשר כי השיניים עברו טראומה מבלי שאוכל לקבוע חד משמעית שהסיבה לכך הנה המכות על-ידי השוטרים". 
בת/ 348, ההסברים שסיפק לבקשת הפרקליטות (מיום 30.8.84), הוסיף ד"ר לוי את הדברים הבאים: "באזור השפתיים לא היו כל ממצאים פתולוגיים; לא ניתן לקבוע את טריות השבר בשיניים. שבר בסגנון זה יכול להישאר במצב סטטי גם ללא טיפול. אין אפשרות לקבוע זמן משוער של הפגיעה משום שלא היו כאמור ממצאים פתולוגיים, גם לא בתוך הפה עצמו כגון: פצעים, שטפי דם או גלדי פצע". לפי התיאור שנמסר לד"ר לוי על-ידי פתחי על אופן היווצרות השבר, ניתן היה לצפות כי יישארו ממצאים פתולוגיים על השפתיים או החניכיים וכאלה לא היו.
בסיכום אמר ד"ר לוי, כי איננו מסוגל לחוות דעה באיזה אופן נוצר השבר. 

ד"ר לוי העיר גם בחיפה וגם בפנינו. העדות בחיפה אישרה בקווים כללים את דבריו בחוות הדעת המקורית והמשלימה, כאשר ד"ר לוי שב ואמר, כי קשה לו להאמין כי נגרמה פגיעה בדרך שפתחי טוען לה, ללא פגיעה ברקמות ובשפתיים.
בפנינו העיד ד"ר לוי, לאחר שלניסיון של שנה וחצי, שהיו לו בזמנו, התווספו עוד 16 שנות ניסיון כרופא שיניים. לפיכך, בנקודות מסוימות, יכול היה להוסיף על מה שנאמר בזמנו מכוח אותו ניסיון מצטבר.
לדברי ד"ר לוי: בהתאם לתיאור שנתן פתחי, היה מצפה כי יישברו שתי שיניים בצורה ישרה, זאת בנוסף לפגיעה ברקמות אחרות. סוג השבר שראה בפועל בצורת V הפוך אופייני לנפילה על משטח רחב, כמו רצפה או שולחן. ד"ר לוי העיד על מקרה שטופל על ידו של רוכב אופניים שנפל ושיניו נשברו. 
נתון נוסף שהעיד עליו בפנינו הוא, כי ריפוי פגיעה ברקמות - רקמות הפה, השפתיים והחניכיים, הוא בין 10 ימים לשלושה שבועות.

לשאלותיו של הסניגור ציין העד, כי הוא איננו שולל כי סוג השבר, הנזכר כאן נגרם באמצעות פגיעה על-ידי מכשיר. הוא מסכים גם, כי לו היה סבור בזמנו שהממצאים שמצא לא עולים בקנה אחד עם התיאור שקיבל - היה רושם זאת. יחד עם זאת, אמר, כי צינור באורך של חצי מטר ועובי של כ- 5-6 ס"מ, לא ישבור את השיניים בסגנון כזה, ובוודאי שלא את השיניים הקדמיות בלבד, והוא נפגש בסגנון שבר כזה, על משטחים רחבים בלבד.

התרשמותנו הייתה כי ד"ר לוי מנסה לדייק ככל האפשר. ציינו כבר לעיל, כי אין לו שום קשר עם המשטרה, והוא לא נראה כמי שמנסה להשביע את רצונו של אי מי בפרשה זו. 
ממצאיו אכן אינם מאשרים גירסתו של צד זה או אחר, שכן כאמור, הוא איננו מביע דעה לגבי אופן היווצרות השברים בשיניים.
התרשמנו גם, כי ד"ר לוי בקיא בתחום שעליו הוא מעיד (רפואת השיניים) והשנים שעברו מסבירות מדוע יכול היה להרחיב מעט היום בנושאים, שעליהם לא יכול היה להרחיב בעבר. מקום שלא ידע, לא היסס לומר זאת (ראה עמ' 760). 
כיוון שכך, אין לנו גם כל סיבה לפקפק בדבריו, כי צורת השבר מתאימה יותר למגע בין שיניים למשטחים רחבים יותר מאשר הצינור, שדובר בו.

מתוך חוות הדעת אנו מייחסים חשיבות גם להעדר ממצא בשפתיים או ברקמות הפה האחרות. פתחי עצמו, מספר שהיו חבלות, שהרי נשלח לשטוף את פיו מהדם שירד לו. מדוע לא מצא איפוא ד"ר לוי חבלות כאלה (כאשר חלפו כ- 7 ימים, בין הפגיעה לבדיקה, וכאשר זמן ההחלמה המשוער הוא 10 ימים עד שלושה שבועות)?

איננו סבורים, כי ניתן להגיע לממצא וודאי בהתבסס על נתון זה של העדר פגיעה ברקמות. אולם, יש בכך כדי להטיל ספק כלשהו בגירסתו של פתחי. 

מטעם ההגנה הוצגה חוות דעת של מומחה, נ90/, המתייחסת לעניין השיניים של פתחי. נותן חוות הדעת, ד"ר מצקיס, פתולוג פורנסי, מקפריסין, העיד בפנינו. 

לדברי ד"ר מצקיס, השבר החלקי של שתי השיניים העליונות, כפי שתואר על-ידי הרופא הבודק, עולה בקנה אחד עם הטענה כי הוא נגרם כתוצאה של מגע ישיר עם קצהו של מקל מתכתי. 
צורת השבר איננה מתאימה למה שניתן לצפות מפגיעות עם משטח קשה ושטוח, כגון במהלך נפילה. העדר פגיעה בשפתיים תצביע על כך שהפה היה פתוח ברגע המגע. בנפילה על הקרקע ניתן היה לצפות, כי תגרם טראומה לאף או לסנטר וטראומה עמוקה יותר לשן הקדמית.

חוות הדעת מנוסחת בצורה קטיגורית. לכאורה מדובר בממצאים ודאיים וחד משמעיים. לאחר שמיעת עדותו של ד"ר מצקיס – לא יכול להיות ספק כי אין מדובר בממצאים ודאיים אלא בהשערות.

חלק לא מבוטל מחוות הדעת, הן הכתובה והן העדות בעל פה, הוקדש לביקורת על אחרים.
כך למשל, בעמ' 4 לחוות הדעת (פסקה 1 בסוף העמוד), מותח ד"ר מצקיס ביקורת על ניסיונו הדל של ד"ר לוי, וחוסר ניסיונו בעבודה פורנסית. לביקורת זו מקדיש ד"ר מצקיס פיסקה באורך זהה לזו שהוא מקדיש לממצאים. גם המשטרה איננה ניצלת משבט ביקורתו. לדעתו היה זה בלתי חכם שהמשטרה לא העסיקה רופא מנוסה יותר ולא צילמה צילומי "קלוז-אפ" וכו'. 

בעדות בפנינו, המשיך ד"ר מצקיס במתיחת הביקורת, שהיה בה פטרוניזם כלפי ד"ר לוי, אשר בדק בזמנו את פתחי, וכאמור, צבר מאז שנים רבות של ניסיון רק בשיניים, ולא בפתולוגיה באופן כללי. 

חרף הביקורת הנוקבת כלפי ד"ר לוי והמשטרה, באשר למיעוט התיאור ואופיו, נראה שד"ר מצקיס לא עשה שימוש בחוות דעתו אפיחלו במלוא החומר הנגיש והקיים. 
כך למשל לא התעניין במידותיו של החפץ הפוגע למרות שהנתונים היו קיימים, ולא דיבר עם פתחי עצמו כדי לנסות ולהגיע לדיוק מכסימלי באשר לאופן שבירת השיניים.
אולי משום כך, כאשר הציג התובע לד"ר מצקיס מוט ברזל וביקש ממנו להדגים כיצד לדעתו נגרם השבר, התקשה בכך העד, תשובתו היתה מפותלת, ובסופו של דבר ניתן היה להבין מדבריו כי שבר כזה, יכול היה להגרם רק אם המוט פגע בשיניו של פתחי באלכסון ובקצה העליון שלו. 
גם ד"ר מצקיס אישר כי מכה באמצעות קצהו של צינור ברזל, צריכה היתה להשאיר מכות בחניכיים או ברקמות שונות בפה, ופגיעות כאלה לא נמצאו. 
ד"ר מצקיס גם אינו יכול לשלול לחלוטין את האפשרות שהשבר נגרם כתוצאה מנפילה. 
נזכיר רק כקוריוז כי כאשר נאמר לד"ר מצקיס ע"י אחד משופטי ההרכב כי מנסיונו האישי  זכור לו כי נפל על פניו ונפגע בשיניו ללא כל פגיעה בחלק אחר של פניו, מיהר ד"ר מצקיס לקבוע כי לשופט יש מבנה מיוחד של פנים (נסיגה של הסנטר ובליטה של השפה העליונה (עמ' 2009). 

סוף דבר, באשר לעדות ד"ר מצקיס: איננו סבורים כי יש להעדיף עדות זו על פני עדותו של ד"ר לוי. 
 
התוצאה המעשית היא כי הממצאים בפיו של פתחי, יכולים בדרך מסוימת להתיישב עם גירסתו (בנתונים ספציפיים מאוד), אולם יכולים באותה מידה, ואולי אף בסבירות גבוהה יותר, להתיישב עם "מפגש" בין השיניים לבין משטח ישר. במילים אחרות, נפילה, מכה אחרת וכיוצא בזה. אין בפנינו כל ממצא לגבי התאריך שבו נגרמו השברים, אמרנו מה שאמרנו על חוסר ההגיון שבהעדר סיפור כיסוי. לפיכך,  גם אם נצא מנקודת ההנחה כי השברים נגרמו במהלך מעצרו של פתחי, לא בהכרח נגרמו בתאריך שהוא אומר, ובצורה שהוא אומר.

(4)	עדות פחמאווי

ועוד לעניין ההסבר, או סיפור הכיסוי שלא סופק:
הסנגוריה טוענת כי, כן נעשה מאמץ לספק סיפור כזה, והמאמץ נעשה באמצעות עדות שקרית ופקטיבית של המדובב אמג'ד פחמאווי. 

העובדות הרלוונטיות הן כדלקמן: לאחר העברת התיק לפרקליטות נשאל שאול עזרא על-ידי הפרקליטה, האם הוא יודע משהו בנושא שיניו של פתחי. השיחה התנהלה זמן רב לאחר סיום החקירה, ובמהלך המשפט הראשון, בספטמבר 1984. שאול עזרא התקשר עם פחמאווי. 
שיחת הטלפון הייתה ב- 11.9.84 כאשר פחמאווי היה בבית המעצר קישון. פחמאווי נשאל על-ידי שאול עזרא אם בזמן שהיה עם פתחי במעצר, נתן לו מכות או תקף אותו.

לדברי פחמאווי הוא נזכר אז כי "היה לו קטע" עם פתחי בתא. לפתחי היו אז שן או שניים שבורות חלקית. פתחי אמר לו, כי הן נשברו מזמן וכשיגיע לשופט יטען, כי החוקרים שברו לו את השיניים בחקירה (עמ' 840). פתחי גם ביקש ממנו מסרק כדי לשרוט את עצמו ולהציג זאת כחבלות של החוקרים.

בעדותו בפנינו אמר, כי שאול עזרא לא אמר לו דבר על השיניים, וכי הוא נזכר בכך, כאשר נשאל אם היו מכות בינו לבין פתחי. 
לטענת הסניגור, החוקרים, שלא העזו בעצמם להמציא גירסה בנושא זה "שתלו" את הגירסה בפיו של פחמאווי.

נאמר בעניין זה כך: איננו מייחסים חשיבות רבה לעדותו של פחמאווי. איננו מוציאים גם מכלל אפשרות, כי פחמאווי הבין ששאול עזרא מצפה לסיפור כלשהו בנושא שיניו של פתחי, והמציא עבורו את הסיפור.
איננו קובעים כי כך אכן היה בפועל אלא שזוהי אפשרות באותה מידה, ייתכן גם שפחמאוי אומר את האמת. 
מה שאיננו מקבלים הוא, כי השוטרים, ליתר דיוק שאול עזרא, שתלו בפיו את הגירסה.
אמרנו כבר בהקשרים אחרים כי אין כל היגיון בכך שקצין משטרה ישליך את יהבו על עבריין שיכול לחשוף אותו בכל רגע.
לא הייתה כל מניעה שהחוקרים יאמרו, כי הם עצמם הבחינו בשבר בשיניו של פתחי מיד עם מעצרו. טענה כזו לא הייתה מסבכת אותם במאומה והייתה פותרת עבורם את הבעיה ומבלי לערב בכך עבריין מסוגו של פחמאווי. הסניגור הפנה בהקשר זה לתמליל ת/ 42א (תדפיס 42ב), שהוא תרגום מערבית לעברית, שנערך על-ידי פחמאווי לשיחה בין סמיר, פתחי ואדם נוסף בשם סלימאן. השיחה נערכה בתאריך 9.4.84. הנאשמים הועברו לאחר השלמת חקירתם על-ידי המשטרה לידי השב"כ על מנת לבדוק האם קיים קשר לפעילות חבלנית עוינת. השב"כ הקליט אותם, כאמור.

 את תרגום השיחה מערבית לעברית ערך פחמאווי. בין השאר מצויה בתמליל ת/ 42ב אמירה של פתחי:
"שברו את שיני ולקחו אותי לרופא שיניים. כלומר גרמו לזה שלא רצח לומר רצחתי". 

הסניגורים מייחסים לאמירה זו חשיבות רבה משני היבטים: האחד, זו אמירה ניצחת לדעתם, המוכיחה את הקשר בין שבירת השיניים, ובין הודאתו של פתחי. והשני, הכיצד ייתכן כי פחמאווי שידע כי פתחי מתכנן לטעון טענה שקרית בדבר שבירת השיניים, לא הגיב ולא אמר מאומה כאשר נתקל בדברי פתחי, כאילו החוקרים שברו לו את השיניים, ולכן הודה.

איננו סבורים כי משפט זה בת42/ב  יכול להוות ראיה ניצחת, אף לא באחד משני ההיבטים שצוינו לעיל.

באשר להצהרתו של פתחי:
 כהצהרה, שיש להתייחס אליה מילולית (ולא רעיונית) - ההצהרה בעליל איננה נכונה. שבירת השיניים, גם לפי גירסתו של פתחי, ארעה נעשתה לאחר שהחקירה נסתיימה, לכל הדעות. הרבה לאחר שפתחי הודה. ההודאה הייתה כזכור ב- 15.3, שבירת השיניים, לפי גירסתו, ב- 28.3, ועל כן בשום פנים לא ניתן לומר ששבירת השיניים גרמה ל"זה שלא רצח לומר רצחתי". 

כפי שיובהר להלן, אפילו החלק המצומצם בגירסת פתחי, "שהתפתח" לאחר שבירת השיניים, הכוונה להובלה למקום בו הושלכה הגופה בכרמל, לטענתו, לא הוכתב על-ידי שבירת השיניים, ופתחי הוביל את החוקרים להיכן שרצה. לעניין ההובלה נתייחס בהמשך.

באשר להיבט השני: ספק אם ניתן היה לצפות שפחמאווי יקשר בין הדברים או יגלה יוזמתיות בעניין זה, ויאמר לחוקרי השב"כ מרצונו, כאשר הוא מתרגם מסמך, כי ידוע לו שפתחי התכוון להעלות טענה שקרית.
שלא לדבר על כך שיש היגיון בדבריו של פחמאווי בפנינו, שלא ייחס לכך חשיבות. לפיכך, עדותו של פחמאווי -  איננה מאשרת או שוללת גירסת צד כלשהו. 

(5)	עדות אחות הנאשם

מטעם ההגנה העידה גם פתחיה, אחותו של פתחי בנושא שיניו של פתחי. פתחיה ראתה את פתחי כאשר הובא להארכת מעצר ב- 4.4.83. באופן כללי, עדותה באה לתמוך בטענה כי שיניו של פתחי נשברו. 
כיוון שאמרנו שאיננו מוציאים מכלל אפשרות  ששיניו של פתחי נשברו בתקופת המעצר, אם כי לא בדרך שהוא טוען לה, הרי שחשיבות עדותה פוחתת.

פתחיה מספרת, כי כשראתה את פתחי באותו יום, פתחי היה "עם דם", ז'קט קרוע ומצבו רע. כשפתח את פיו ראתה ששיניו שבורות. בפנינו, ידעה פתחיה לתאר במדויק את השבר, כ- V הפוך כאשר שן אחת שבורה יותר מהשניה.

ספק אם ניתן לייחס משקל רב לעדותה. 
לא רק משום שהאינטרס שלה לתמוך בעדותו של פתחי ברור, אלא משום שהעדות בעליל לא הייתה מדויקת ונטתה להגזמה. 
התיאור הראשוני של פתחיה היה כאמור, כי פתחי היה "עם דם". ההיגיון אומר כי החוקרים לא יביאו נחקר במצב כזה לבית המשפט - שהרי אז המילים תהיינה מיותרות והמראה יעשה את שלו. יש לזכור כי פתחי היה מיוצג. בין אם העו"ד היה "חזק" כהגדרתה ובין אם לאו, בהמשך חזרה בה פתחיה מדבריה באשר לסממנים הדרמטיים בהופעתו של פתחי.

יש הבדלים של ממש בין הגירסה בתל-אביב לגירסה בחיפה. למשל בשאלה מה היה המרחק בינה ובין פתחי בשעה שנפגשו, האם אכן נפלו איש על צוואר רעהו (בחיפה) או, שהשוטרים שמרו על מרחק מסוים ביניהם (בת"א), יש גם הבדל בגישתו של גאנם שבא עם פתחי.
בחיפה הוצג גאנם כעוין, בתל-אביב כדורש טובתם, או לפחות לא עוין.
מכל מקום, - היא לא שמעה את גירסתו של פתחי באותו מועד לדרך שבה נשברו שיניו, ואינה יודעת מאומה בנושא זה, ולו גם על דרך עדות שמיעה. 

העובדה שפתחיה אינה יודעת עד היום מי שבר את שיניו של פתחי, היא בהחלט עובדה משמעותית. ניתן היה לצפות, כי לפחות היום, לאחר כל השנים הרבות, בהתחשב ביחסי הקרבה בין השניים ובחשיבות הנושא תדע פתחיה מי אחראי לשבירת השניים. 

בפועל אמרה פתחיה, כי מיד הטיחה בגאנם, כי הוא ששבר את שיניו והיא איננה יודעת מעבר לכך.

יד.	ההצבעה ביערות הכרמל

מטרת ההתעללות ושבירת השיניים הייתה, כזכור, לפי התיזה של ההגנה, להביא את פתחי שיודה בקיומה של תחנת ביניים נוספת של הגופה בכרמל, וכן שיצביע על מקום זריקת הגופה בכרמל, במקום שעלי הצביע. הצבעה במקום שונה לחלוטין מזה שעליו הצביע עלי, עלולה לטרפד את כל המאמץ האדיר שהושקע בשבירתו של פתחי ו"יישור הקו" עם גירסתו המאוחרת של עלי.

כיוון שפתחי, באותו שלב, הוא אדם שבור ורצוץ, המונע מכנית, כמעט, בידי חוקריו, וכיוון שהוא אינו יודע ואינו יכול לדעת היכן הצביע עלי, הדעת נותנת כי יובל על-ידי חוקריו למקום בו הצביע עלי, יצביע במקום שיורו לו להצביע, ובכך יסתיים העניין. הגיונית - אין להעלות על הדעת שהחוקרים יתנו לו לבחור מקום כרצונו.

בחיפה, אכן העיד פתחי, כי "...חסון ראנם באזור האוניברסיטה אמר לי, מה להצביע וכך הצבעתי" (נ/ 68 עמ' 1759). מעיון בפרוטוקול בחיפה עולה, כי כבר אז נתקל הנאשם בקושי בגירסתו. שכן לטענתו, סנ"צ גולדגרט אמר לו באותו מעמד שהוא משקר, וזה אינו המקום הנכון. כשהנאשם נשאל כיצד יכול היה סנ"צ גולדגרט לומר כי הוא משקר, שהרי הצביע לפי הנחיותיו של ראנם - ענה כי שאלה זו יש להפנות לגולדגרט.

פתחי העיד גם במשפט העיקרי. בנושא ההצבעה בכרמל אמר בצורה חד משמעית: "תשובתי היא שאני הובאתי אל המקום הזה על-ידי שוטרים ולפי הנחייתם אני הצבעתי ביד שלי אך לא אמרתי את הדברים המיוחסים לי" (נ/ 69 עמ' 310).

אם לא די בכך הרי גם לסניגוריו בתל-אביב אמר הנאשם, כי ההצבעה הייתה בהנחיית החוקרים. וכך נאמר בטענה 25 במסמך: "הנאשם הצביע על פי הנחיות שקבל מרס"ר גאנם אשר גם סטר לו בנוכחות סנ"צ גולדגרט וזאת בתגובה לדברי הנאשם כי אינו יודע על מה להצביע".

עד אשר הגיע הנאשם לדיון בפנינו, השתנתה הגירסה באשר להצבעה, באופן קוטבי, והיום הגירסה היא כי הנאשם הצביע היכן שבחר ולא היכן שהונחה.

אנו מוצאים לנכון לציין, כי הנאשם נשאל מספר פעמים בעניין זה, ותשובותיו היו ברורות ונחרצות.

להלן מקבץ מתשובותיו של הנאשם:
"ש. הם אמרו לך מה קרה שם איפה שהצביע עלי?
ת. הם אמרו שהעברנו את הגופה מהבניין לאוניברסיטה. הם אמרו לי איפה שהצביע עלי.
ש. אמרת בסדר אני אלך ואצביע?
ת. אני לא יודע איפה הצביע עלי, הלכנו בכביש ואמרתי, להם בשביל להתפטר מהם. אמרתי להם פה. אני סתם אמרתי מקום...
ש. ידעת שרוב הסיכויים שזה לא המקום שעלי הצביע.
ת. אני מסביר לבית המשפט שאני לא יודע איפה הצביע עלי". (עמ' 1340 לפרוטוקול)
לשאלת בית המשפט: 
"ש. הוא שואל אותך, אתה אומר לנו שאמרת לחוקרים סתם על מקום בשביל להתפטר מהם. אומר לך התובע שאתה בטח הבנת שאם אתה אומר סתם מקום, זה לא יכול להיות איפה שעלי הצביע. הבנת שמה שאתה אומר שבטח לא המקום שעלי אמר עליו.
ת. הבנתי שזה לא יכול להיות המקום שעלי אמר. 
.....
ש. וחשבת שאם תצביע סתם כך זה יספק אותם.
ת. אני רק בשביל להתפטר מהמכות והעינויים, אמרתי להם.
.....
ש. נסעתם בכביש ופתאום אמרת להם הנה זה פה.
ת. סתם אמרתי להם.
.....
ש. מי אמר להם לרדת בנקודה מסוימת. אתה אמרת להם להיכנס מכביש העפר לכביש הראשי.
ת. אני לא זוכר. אמרתי להם בסדר תרדו.…
.....
ש. אם הם היו נגיד אומרים לך הנה פה אנחנו רוצים שתצביע היית אומר בסדר כי רצית לרצות אותם.
ת. ...בשביל להתפטר מהם הייתי מצביע איפה שהם היו מראים לי.
ש. לפי מה שהבנת, אז הם ידעו איפה עלי הצביע.
ת. כנראה ידעו…
.....
ש. החוקרים ידעו איפה עלי הצביע.
ת. בטח ידעו.
ש. ולא הבנת ולא חשבת על זה שמוזר שהם רוצים שתצביע על מקום שעלי הצביע ולא אומרים לך איפה עלי הצביע. מה הם עושים צחוק מהעבודה.
ת. נתנו לי אז הצבעתי בשביל להתפטר.
.....
ש. הם הראו לך איפה להצביע.
ת. הם לא הראו לי...
חסון לא הראה לי איפה להצביע.
....
ש. אבל בחיפה אמרו לך שחסון אמר לך איפה להצביע?
ת. יכול להיות שלא דייקתי. הכוונה שלי הייתה שהוא אמר לי להצביע היכן להצביע.
....
ש. יש לך הסבר איך מכל המקומות ליד האוניברסיטה אתה הצבעת יחסית על מקום כל כך קרוב למקום שעליו הצביע עלי.
ת. פעם ראשונה אני נכנס בכביש הזה.
ש. איך הצליח ככה שהצבעת על מקום מאוד קרוב שהצביע עלי.
ת. איך אני יודע שהצביע עלי ושאני הצבעתי על מקום קרוב שהצביע עלי. אני לא יודע איפה הצביע עלי, אני לא יודע כמה מטר מהמקום שאני הצבעתי הצביע עלי". 
(עמ' 1340-1343 לפרוטוקול)

התשובות מדברות בעד עצמן ואינן צריכות פרשנות. 

האבסורד שבגירסתו הנוכחית של פתחי מדבר בעד עצמו: אותם חוקרים שהתעללו בו עד ששברו את שיניו, רק כדי שיצא ויצביע על המקום שהצביע עלי, כדי "ליישר" קו וכדי ש"התבנית" תהיה שלמה, נתנו לו לעשות כרצונו, להוביל אותם לכל מקום שיבחר, כאשר הסיכוי שהוא יצביע במרחב גדול ובלתי מוגדר כמו "על יד האוניברסיטה", על המקום שבו הצביע עלי - שואף לאפס.

אין צורך אפילו להתייחס להבדל המהותי שבין הגירסה עד לשלב העדות בפנינו, לרבות במסמך, לבין הגירסה הנוכחית. 

טענתו האבסורדית של הנאשם כי לשם הטיול החופשי הזה עינו אותו עד ששברו את שיניו, משליכה גם על האמינות שבגירסתו, בדבר שבירתם  של שיניו במהלך החקירה.

נושא השיניים, הוא הנושא המשמעותי האחרון בגירסת פתחי, ולאחר שבדקנו והתייחסנו למכלול טענותיו, אנו קובעים כי הודאותיו והשיחזורים שערך – קבילים.

הנאשם מס' 1 - אחמד קוזלי

א.	הערה מקדימה על חשיבות ימי המעצר הראשון

נאשם מס' 1 (להלן: אחמד) הוא אחד משני הבדוואים מבין הנאשמים. השני הוא עטאף, הנאשם מס' 5, שהיה חברו. אחמד נעצר במהלך המעצרים הראשונים, ב- 20.12.83 ושוחרר בתאריך 31.1.84 (להלן: המעצר הראשון). הוא נעצר שנית בתאריך 19.3.84 לאחר שנאשמים אחרים מסרו הודאות ואף הפלילו אותו בהן (להלן: המעצר השני).

לכאורה, לימי המעצר הראשונים, אין רלבנטיות רבה, שכן אחמד לא מסר שום הודייה או הודאה בימים אלה, ועל-כן אין, לכאורה, חשיבות לשאלה, אם הוכה אם לאו בימים הללו. אך רק לכאורה. לימים הללו חשיבות מסויימת, מכמה סיבות.

הסניגור, בדברי הסיכום הכתובים, מתאר את המעצר הראשון "כאלים ביותר … חקירתו היתה אינטנסיבית ולוותה במעשי-אלימות רבים" (עמ' 171). ימי המעצר הראשונים חשובים, אליבא דסניגור, משום ש"המכות והלחצים שספג אחמד במהלך מעצרו הראשון היו ברקע חקירתו במעצר השני, וזכרונם הגביר את עוצמתם של האיומים והלחצים שהפעילו עליו החוקרים בשלב זה, והיווה גם הוא גורם אשר תרם לשלילת כוח רצונו של הנאשם" (סעיף 1 לטענות הפסול המפורטות).
מאידך גיסא, מהווה המעצר הראשון גם אינדיקציה לכוח רצונו ולכושר עמידתו של אחמד, שהרי, אם עמד בחקירה "אלימה ביותר ואינטנסיבית, שלוותה במעשי-אלימות רבים", במשך 40 ימים, בלי למסור כל אמירה מפלילה - ממילא מתעוררת השאלה, כיצד הובא אחמד באמצעות אמצעים פסולים - ואילו אמצעים, אם בכלל - להודות תוך שלושה ימים בלבד, ברצח שכלל לא ביצע.
לסקירת ימי המעצר הראשונים, חשיבות נוספת, גם מבחינת אמינותו של אחמד, כאשר דנים בגירסתו לגבי החקירות במעצר השני.

ב.	על רצון חופשי

נזכיר עוד, את שאמרנו בחלק הכללי, כי כאשר נדון בשאלה אם אמצעים פסולים הביאו את אחמד להודות, לאחר שלושה ימים במעצר השני - תהיה השאלה המכרעת, אם היה באמצעים הפסולים כדי לשלול את כוח רצונו של אחמד ולהביאו לידי הודאה, ולאו דווקא אם היו אמצעים פסולים כלשהם, כמו מכות או איומים.

הזכרנו כבר את הערתו של הסניגור (בעמ' 155 לסיכומיו בכתב בענין עלי, הנאשם מס' 4), כי ניכר בהודאות הנמסורת מרצונו הטוב והחופשי של אדם, שהדברים "נושאים בדרך כלל חותם אצילי של הגיון, נסוך עליהם חן של טבעיות...", ונאמר בהקשר הנוכחי, כי ההערה אינה מקובלת עלינו. מעולם, בנסיון השיפוטי הלא קצר שצברנו, לא נתקלנו בהודאות במעשי-פשע, לא כל שכן בחטיפה וברצח של ילד,  המלווה במעשה סדום - שיש בהן אצילות או שנסוך עליהן חן (או חסד), לא של הגיון, לא של טבעיות ולא של כל דבר אחר. 

גם הודאות שנמסרו מרצון (במובן המשפטי של "הרצון החופשי"), יש בהן רוע ורשעות, מניפולטיביות, סתירות ותמיהות, גילוי טפח והסתרת טפחיים, מניעים לא מובנים, עובדות שקריות ועוד, לעתים קצת מזה וקצת מזה ולעיתים הכל יחד. הודאות אינן וידוי ולעתים אף לא התוודות מלאה. ה"רצון" שבסעיף 12(א) לפקודת הראיות, איננו רצון במובן המילולי או הפסיכולוגי, של "השתוקקות" או "התאוות" למסור הודאה. 

לעולם, אדם המוחזק במעצר ונחקר בחשד של פשע, איננו פועל מרצונו החופשי המלא, האמיתי, הוא איננו משתוקק ואינו חפץ להיות בסיטואציה זו, להחקר ולמסור הודייה: ""חופשית ומרצון" … מציגות מונח משפטי טכני, ואין ליתן להן את משמעותן המילולית. אין המדובר בהודייה הנמסרת באורח חופשי לחלוטין, דהיינו: כאשר המוסר משוחרר מכל לחץ ומכל שיקול מעיק; ואין המדובר בהודייה הנמסרת בנפש חפצה, דהיינו: מתוך רצון כן להודות …" (קדמי, על הראיות, חלק ראשון, עמ' 29).

ג.	הביקור אצל יעקב שרביט

נדון עתה בנושא ביקורו - או אי-ביקורו - של אחמד אצל אדם בשם יעקב שרביט, בשעות חטיפתו של דני ז"ל, או בסמוך לו או לאחריו.

נושא זה שייך לכאורה, לשאלת האליבי, אך שני הצדדים הקדישו לו מקום, הן בחקירותיהם של העדים ושל אחמד והן בדברי הסיכום. הסניגור רואה בכך ראיה לחקירה המגמתית של החוקרים, להתעלמות שלהם מכל ראיה או אמירה של הנאשמים שהצביעה על חפותם ולרישום הלוקה בחסר והלא אמין ומעוות - המעורר בו "חמת זעם" כלפי המשטרה והתביעה - של ההודעות, המזכרים והזכ"דים ממהלך החקירה (עמ' 179 - 180 לדברי הסיכום בכתב).
ואילו התביעה רואה בנושא זה ראיה לחוסר אמינותו המוחלט של אחמד. לחוסר העקביות ולהפכפכות גירסאותיו.

כפי שמציין הסניגור (בעמ' 179 לסיכומים בכתב):
"אחמד לכאורה, על-פי התיעוד אינו מזכיר את יעקב שרביט באף אחת מן ההודעות הנגבות ממנו והקשורות לאליבי. הפעם היחידה והראשונה שבה הוא מזכיר את טענת האליבי של עצמו היא בהודאה ת303/ בה הוא מודה ברצח, ואז נרשם כי הוא היה אצל יעקב שרביט, אם כי בשעה מאוחרת יותר על-מנת שהביקור יתיישב עם ביצוע הרצח".

למרות זאת, עולה מחומר הראיות, שהחוקרים הגיעו אל יעקב שרביט, הרבה לפני שאחמד הזכיר אותו "לראשונה", ב- ת303/, בתאריך 22.3.84. שרביט נחקר כבר ביום 24.12.83, ארבעה ימים לאחר מעצרו הראשון וכבר ביום 10.1.84 נשאל אחמד, שאלה יזומה על-ידי החוקר, אם ביקר ביום הרצח אחה"צ אצל יעקב שרביט, ואחמד משיב כי אינו זוכר (ת102).

כשנחקרו הקצינים והחוקרים על-כך בבית המשפט, הם לא הצליחו להיזכר - או להסביר - כיצד ידעו על והגיעו אל יעקב שרביט, לפני שאחמד הזכיר אותו. הסניגור מצטט את תשובתו של אחד החוקרים, חסון ראנם, כ"תשובה ההגיונית היחידה": "… אני מאמין שהיה מזכר או עדות או משהו כזה, אני לא יודע, או בעל-פה או משהו כזה". לאור זאת, מסקנתו של הסניגור היא, כי "לאור חוסר זה, לא ניתן לייחס כל אמינות לתיעוד חקירתו של אחמד" (עמ' 180, שם). כמובן, שלדעת הסניגור, יש בענין זה משום אימות טענותיו של אחמד, כי הוא סיפר, עוד בחקירותיו הראשונות, על שרביט, אבל החוקרים סירבו לשמוע על כך.

בדיקה מדוקדקת של חומר הראיות מגלה, שאין ממש בטענות הללו.
מתברר, כי במעמד מעצרו הראשון של אחמד, בתאריך 20.12.83, נתפסו מגפיו (שאחמד אישר כי נעל אותן ביום הרצח  - ראה ת327/). בתוך המגפיים נמצא נייר, עליו רשומים מספרים ושמו של יעקב שרביט (ראה דו"ח תפיסה וסימון ת324/).
באותו יום, בחקירתו הראשונה (ת327/), בסמוך לאחר המעצר, נשאל אחמד על תנועותיו ביום הרצח ועל האליבי, אם יש לו. יעקב שרביט לא נזכר בתשובה לשאלת האליבי, אך כן נזכר על-ידי אחמד, בתשובה לשאלה צדדית לכאורה, אם הציע לסמיר (הנאשם 2), עבודה בחלוקת פרחים. לדבריו, הציע זאת "לחבר שלי בשם יעקב שרביט מטירה שעובד בהובלת רהיטים".

הנה, איפוא, נפתרה התעלומה, איך וכיצד ידעו החוקרים על קיומו של יעקב שרביט הלז ועל הקשר האפשרי בינו לבין אחמד. אנו יודעים, ממכלול חומר החקירה, כי נחקרו עשרות, אם לא מאות, אנשים, הקשורים לנאשמים, קרובים, חברים, מכרים.

מעבר לכך, מן הראוי לבדוק גם את הטענה של אחמד, ששימשה כבסיס לטרוניית הסניגור בנושא יעקב שרביט, לפיה, "אמרתי שאני הייתי בטירת הכרמל אז הוא לא רצה לשמוע את זה … אני אמרתי שהייתי בטירת הכרמל הוא (לא) רצה לשמוע את זה. הוא רצה שאני אגיד על עצמי שהייתי בדניה" (עמ' 1006 לפרוטוקול, וכן גם בעמ' 981).

גירסה זו, על פניה, מעוררת חוסר אמון בשל חוסר ההגיון שבה. אחמד היה אחד מני עצורים רבים בפרשה. כאשר נעצר, לא היו נגדו ראיות ישירות או עקיפות למעורבותו ברצח.  הוא גם לא היה יעד מודיעיני מיוחד או בכיר של המשטרה, ואין כל יסוד לחשוב, כי המשטרה רצתה, עוד לפני שנעצר, "להלביש" עליו תיק רצח. לא מתקבל על הדעת, כי המשטרה תסרב לשמוע טענת אליבי של חשוד כזה, שהרי אין היא יכולה לדעת באותו שלב, את מידת נכונותו של האליבי, שמא הוא אמיתי ונתמך בראיות אובייקטיביות ומוצקות. אז מה ההגיון והתועלת החקירתית בהתעלמות ממנה?

בהודעה הראשונה שנגבתה מאת אחמד, בסמוך לאחר מעצרו הראשון (ת327/), הוא נשאל, כאמור, שאלה ישירה על מעשיו החל ביום הרצח, יום ה' 8.12.83 ועד יום א' - 11.12.83. תשובתו של אחמד, על-פי הרשום בהודעה, היתה, שהלך לאחר סיום עבודתו בסופרמרקט לביתו, אכל, ו"ישנתי ולא זזתי מהבית שלי בכלל עד למחרת בבקר". אין כל זכר להליכה לטירת הכרמל או ליעקב שרביט. כך גם בהודעה נוספת מאותו יום (ת88/א'), שגם בה הוא מתאר את תנועותיו ביום הרצח. כעבור יומיים נחקר שוב על האליבי שלו - בעקבות עדויות שנגבו בינתיים על-ידי אחרים - וגם בחקירה זו לא נרשם דבר על ביקור אצל יעקב שרביט ביום הרצח (ת424/). כך גם בשתי הודעות נוספות, ת110/ מתאריך 25.12.83 ו- ת78/ מתאריך 27.12.83, המתייחסות לאליבי.

בתאריך 10.1.84, כנראה בעקבות חקירתו של שרביט (כמוסבר לעיל), נשאל אחמד שאלות ישירות על יעקב שרביט, לרבות השאלה, אם "יכול להיות שבאותו יום חמישי אחרי שעה חמש ביקרת אצל יעקב שרביט …". תשובתו, על-פי הרשום, היתה: "לא זוכר".

השאלה אם אכן העיד אחמד אמת, כאשר אמר שהחוקרים "לא רצו לשמוע" והשמיטו מההודעות שרשמו את האליבי שלו (הביקור אצל יעקב שרביט בטירת הכרמל, בשעה חמש אחה"צ) אם לאו, רלבנטית כמובן בשלב בדיקת האליבי; אך גם לענייננו, לצורך בדיקת אמינותו של אחמד, מול אמינותם של החוקרים.

והנה מסתבר, כי בניגוד לגירסתו הראשונית הנזכרת, כפי שצוטטה לעיל, הודה אחמד כבר בעדותו בבית המשפט בחיפה, במסגרת משפט הזוטא, כי:
"בתחילת החקירה במעצר הראשון שלי, כאשר נשאלתי היכן הייתי בערב של יום המקרה, אני לא רציתי לסבך את החבר שלי, הכוונה ליעקב שרביט, שאיננו עבריין ולכן אני עניתי לחוקר כי באותו ערב הייתי בביתי ולא יצאתי מהבית" (נ59/, בעמ' 1690).

לא רק זאת, אלא שאחמד אישר בעדותו האמורה, שלא רצה לספר את "פרטי האליבי שהיו בקשר ליעקב שרביט" - "אף לא לשופט" ו"בטוח" שלא אמר (שם).

כבר בעדותו זו בחיפה, אישר אחמד ששתי ההודעות הנזכרות לעיל, ת110/ ו- ת78/, בהן התייחס לאליבי ללא יעקב שרביט, ניתנו מרצונו הטוב והחופשי (שם, עמ' 1688). בעדותו לפנינו אישר, כי בחיפה "סיפרתי שם את האמת, כל הזמן אמרתי את האמת" (עמ' 977).

כיצד, איפוא, אפשר, אחרי הדברים המפורשים הללו, להמשיך ולהאשים את החוקרים "שלא רצו לשמוע" את טענת האליבי והעלימו אותה ביודעין מהתיעוד?

זאת אף זאת. בהמשך חקירתו הנגדית, נאלץ אחמד - לא לפני נסיונות התחמקות - לחזור בו, לאחר שהוא מעומת עם דבריו בחיפה. הוא נוקט בגישה שמאפיינת את כל מהלך עדותו. בחקירתו הראשית הוא מובל בשאלות מדריכות אותן הוא צריך רק לאשר (ועל-כך נדבר עוד להלן), אך בחקירתו הנגדית, הוא מרבה באמירות כלליות, בנסיונות התחמקות, בשינויי גירסה תכופים הלוך ושוב באותו ענין וכמעט באותו משפט, בריבוי גירסאות כמעט לכל סיטואציה עובדתית, כך שהכל יהיה אפשרי ("יכול להיות כל דבר" - עמ' 1019).

בענייננו: למי ששאל אותו על טירת הכרמל הוא ענה, שהיה שם (עמ' 1022); אבל גם, "יכול להיות ששכחתי או שלא רציתי להגיד" (עמ' 1023); "יכול להיות שאמרתי ויכול להיות שהוא לא רשם או לא הקשיב" (שם); ושוב, "יכול להיות שכחתי" (עמ' 1024); ובקיצור "הכל יכול להיות" (עמ' 1024).
זהו תיאור מקוצר בלבד (כי אחמד נחקר גם לגבי כל אחת מן ההודעות שבהן לא נזכר הביקור אצל יעקב שרביט - ואמר מה שאמר, וחזר בו ושינה גירסתו וסתר את עדותו בחיפה או את זו של הדקה הקודמת).

ד.	קצת דברים על בדיקת הראיות במשפט הזוטא

עדיין שומה עלינו לבדוק את גירסתו של אחמד, בענין האמצעים הפסולים שהופעלו נגדו והשפעתם על רוח רצונו. בדרך הטבע נבדוק את גירסתו ונתייחס אליה, אך אנו טורחים להדגיש שוב, את מה שציינו כבר בפרק ההקדמה של החלטה זו, כי ערים אנחנו לנטל השכנוע הרובץ על התביעה מכוח סעיף 12(א) לפקודת הראיות.

אלא שבנסיבות הענין, הגירסה של עדי התביעה היא קצרה, תמציתית וחד-משמעית: טענות הפסול של אחמד, ושל הנאשמים האחרים, כפי שפורטו בכתב, לא היו ולא נבראו. הנאשמים לא הוכו, לא עונו, לא הוכרחו להודות ולא תודרכו מה לומר וכיצד לשחזר. הודעותיהם, לרבות אלו הכוללות הודאות, משקפות נאמנה ובמדוייק את אשר אמרו הנאשמים, מרצונם.

נכון, ואין אנו מתעלמים מכך, שיש חוקרים שהפליגו בשבחי-עדינותם שלהם: עדינות המונעת מהם אפילו להרים קול על נחקר, להטיח בו שהוא משקר או שהוא רוצח. אלא, שגם אם נתייחס בספקנות לעדינות מופלגת זו, עדיין אין בכך כדי להכריע את הכף. עדיין מוטל עלינו לבדוק את גירסאותיהם של הנאשמים, אם יש בהם, ולו כדי לעורר ספק סביר בגירסת עדי התביעה.

ה.	על עדותו הראשית של אחמד

אשר לגירסתו של אחמד: היינו מצפים, כי בחקירתו הראשית, בהובלת הסניגור, נקבל מפיו גירסה העומדת על רגליה שלה. כפי שאמרנו כבר, איננו מדקדקים עמו - ועם הנאשמים האחרים - בפרטים, אך אנו מצפים מאדם חף מפשע, שאולץ להודות ברצח שלא ביצע, החי - לדבריו - כל רגע ורגע של החקירה במשך 16 שנים רצופות, כי תהיה לו גירסה עובדתית אחת, ולו לגבי האירועים העיקריים והקשים של החקירה, שהביאו אותו להודות, פעם ופעמיים בחטיפה וברצח. 

ברם, חקירתו הראשית של אחמד - כמו גם של שאר הנאשמים - התאפיינה בכך, שהיא רצופה שאלות מדריכות מפורשות של הסניגור, אותן אישר אחמד. צריך היה לשמוע את החקירה הראשית וצריך לקרוא את הפרוטוקול, המאד מדוייק ומלא, כדי להתרשם (עד כדי כך, שבאחת ההזדמנויות, הערנו באולם, כי נכון יותר לכנות את עדותו של הנאשם כ"עדותו של הסניגור"). חלק גדול מאד של השאלות המדריכות הללו, היו שאלות בנוסח: "בעדותך בחיפה בעמ' … אמרת …", שאלות אותן אישר אחמד.

רק לשם דוגמא, נביא את "עדותו" של אחמד, לגבי אחד הימים הקריטיים ביותר, 21.3.84, יומיים לאחר מעצרו השני והיום שלפני היום בו נשבר סופית והודה ברצח. זה היום שבו עשו בו החוקרים, לטענתו, את אחד המעשים הנוראיים והמזעזעים ביותר, שאמור היה, לדעתנו, להחרט ולהחרת בזכרונו כמחתת אש: הופשט עירום, נכבל אל כיסא בעיניים קשורות ונדקר במחט באיבר מינו (סעיף 13 לטענות הפסול):
 	"ש. במשך היום המשיכו לחקור אותך?
 ת. כל היום, לא?
 ש. אתה זוכר ספציפית מה היה בחקירה באותו יום?
 ת. אני יודע שרצו לגבות הודעות (אולי הודאות?). היתה אלימות בחקירה,  אבל משהו ספציפי אני לא זוכר. אני זוכר שהיתה אלימות.
 ש. מפנה לעמ' 1679 … שם אמרת שב- 21.3 נחקרת בשעות לפנה"צ על-ידי פקד אברמוביץ וזלצר, ולאחר-מכן חקרו אותך רונן והילאי, אמרת שהחקירה התחילה כך שזלצר ואברמוביץ בעטו בך בבטן ובראש.
 ת. זה מה שאמרתי עכשיו, אמרתי שהיתה אלימות שם, אני לא זוכר בדיוק, אבל היתה אלימות.
 ש. אני ממשיכה להקריא לך, אמרת שכאשר רונן והילאי חקרו אותך, זלצר המשיך לדקור אותך במחט בכל חלקי גופך ובמיוחד באיבר מינך - זה מזכיר לך?
 ת. כן. אני זוכר את האירוע הזה.

 ש. אמרת משהו על צעקות באוזניים.
 ת. אמרתי שצעקו באוזניים. אמרו לי שאני ערבי ורוצח מלוכלך.
 ש. אתה זוכר את האירוע של דקירות במחט?
ת. כל הזמן במהלך החקירות מה- 20 עד ה- 23 עד סוף החודש, היו כל מיני דברים כאלה. אבל ספציפית באותו יום ... היו כל מיני דברים כאלה, פעם מחט, פעם צעקות, אתה רוצח, הרבה דברים, אני לא זוכר בדיוק" (עמ' 984).

ו.	על יום המעצר הראשון - 20.12.84

על המעצר הראשון סיפר אחמד כי הוכה כבר בביתו, בדרך אל מכונית המשטרה, ובמשך הנסיעה. סמוך לאחר הגעתו לתחנת המשטרה בעכו, למפקדת מרחב הגליל, נחקר על-ידי הקצין אברמוביץ, שגבה את הודעתו הראשונה ת327/. בחקירתו הנגדית לפנינו, העלה אחמד לראשונה את הטענה - שלא נטענה לא בטענות הפסול בחיפה, לא בעדות בחיפה, לא בטענות הפסול לפנינו ולא בחקירה הראשית - כי אברמוביץ היכה אותו מספר "בומבות" בבטן.

אמרנו שלא נבוא חשבון עם מי מן הנאשמים בשל אי-דיוק או סתירות בפרטים. אך עדיין מותר לנו לתמוה, מה הזכיר לאחמד, לראשונה אחרי 16 שנים, את האלימות בחקירה הראשונה (ת327/), שלגביה לא היתה כל טענה וכל התייחסות בכלל, בטענות הפסול, הדי מפורטות, שהוגשו בחיפה, חודשים אחדים בלבד אחרי האירועים.

אגב, לענין המשקל שיש לייחס לטענות הפסול שהוגשו בחיפה, אנו דוחים את גישתם של הסניגורים דכאן, לפיה נכשלה התביעה כשל ראייתי, בכך שלא הביאה את הסניגורים שייצגו את הנאשמים במשפט הראשון, כדי להוכיח שהדברים המופיעים במסמכים שהגישו שם (כמו טענות הפסול) "אכן נאמרו על-ידי הנאשמים לבאי-כוחם וכי דברים אחרים ונוספים לא נאמרו לעורכי הדין" (עמ' 22 לסיכומים בכתב). דעתנו היא, כי אם טוענים הנאשמים שהסניגורים דשם סיננו את טענות הפסול, משיקולים כאלה או אחרים, או השמיטו אותם וכד' - מוטל היה עליהם להעיד את עורכי הדין. מכל מקום וכאמור, גם בטענות הפסול שלפנינו, אין כל התייחסות לאותה חקירה והרי גם אחמד וגם הנאשמים האחרים הבהירו, כי הסניגורים דעכשיו, בהבדל מהסניגורים דאז, ישבו עימם שעות רבות ועשו מלאכה נאמנה.

נשאלת השאלה, אם טענתו זו, החדשה, של אחמד, איננה במסגרת מה שאחמד אמר, לענין אירוע אחר, כי "… מה שתיארתי היום דברים אפילו אם הגזמתי קצת זה גם נכון" (עמ' 1052); מה עוד, שאחמד הודה כי בחקירתו זו, אברמוביץ "לא אמר לי מה להגיד … בחקירה ראשונה כל מה שאמרתי זה היה" (עמ' 1003). אז מה ההגיון ולשם מה יכה אותו אברמוביץ בחקירה ראשונית זו?

למעשה, ולמעלה מן הצורך בנושא זה, האמירה הזו של אחמד: "בחקירה ראשונה כל מה שאמרתי זה היה", נכונה כרגיל, רק לרגע אמירתה, עד השינוי הצפוי, שהרי זכורות לנו עדיין גירסאותיו בענין טענת האליבי והביקור אצל יעקב שרביט, כמפורט לעיל.

בהמשך טוען אחמד, כי הוכה גם בחקירתו השניה מאותו יום, בנהריה, על-ידי רפ"ק גנור, שהיה ראש הצח"ם הראשון. לדבריו, היכה אותו גנור מספר פעמים במהלך גביית ההודעה ת88/, על שפתיו: "נפתח לי כל הפנים בפנים והתחיל לרדת לי דם מהפה" (עמ' 978), וגם ירק דם (עמ' 1004).

כאשר בוחן בית-משפט אמינותה של גירסה, מותר לו, מלבד ההתרשמות הישירה והבלתי-אמצעית מן העדים, מ"סימני האמת" וכד', להיזקק גם למבחני-הגיון, שכל ישר ונסיון החיים. על ההתרשמות הבלתי-אמצעית שלנו מאחמד, דיברנו כבר ועוד נתייחס אליה בהמשך. אשר למבחני ההגיון ונסיון החיים, הרי אלו מביאים אותנו לתהיה בקשר לגירסה זו.

כאמור, נעצר אחמד כחשוד מני חשודים רבים, בלי שיהיו נגדו באותו שלב ראיות לכאורה. ביום הראשון הוא נחקר על תנועותיו ביום הרצח ובימים שלאחריו, כשהחוקרים לא יכלו עדיין לדעת, באותו שלב, אם יש או אם אין לו אליבי מוצק. הם גם לא יכלו לדעת עדיין אם יבוא אם לאו עורך-דין שידרוש לפגוש אותו מיידית (אולי לבקשת המשפחה), לפי סעיף 29 לחוק סדר הדין  הפלילי [נוסח משולב], התשמ"ב - 1982, כפי שהיה בתוקף אז. הם כן ידעו, שלמחרת היום יתכן שיובא לפני שופט לשם הארכת מעצרו. הם לא יכלו לדעת אם אחמד - או עורך הדין שאפשר שיהיה לו עד אז - יתלונן לפני השופט, כשמכות בפנים, על השפתיים, על הפה, משאירות סימנים (מכות על הפנים לא ניתנות לתכנון ולחיזוי מראש בדבר תוצאותיהן וסימני החבלות שיותירו). 

גם אם יאמר מי שיאמר, שבשנים 1983 ו- 1984 היו בתי המשפט פחות רגישים מאשר היום בעת הארכות מעצר של חשודים, עדיין איננו מקבלים את ההשערה שהחוקרים יכלו להניח, כמובן מאליו, שבית המשפט יתעלם מתלונת החשוד העומד לפניו, או ממראה פניו החבולות ושפתיו הנפוחות; שהרי "לא נקשיב ולא נאמין לטענות האומרות כי כך היה בימים ההם של תקופת האבן, כאשר צעדי הדינוזאורים רעמו ביערות הכרמל … תקופה שבה הקרחונים הגדולים כיסו את הארץ והאבולוציה הגיעה לשלב החד-תאיים", כלשונו הווירטואוזית והסרקסטית של הסניגור (עמ' 9 לסיכומים בכתב). עובדה היא גם, שכאשר התלוננו נאשמים לפני שופטי המעצרים על מכות, הורו השופטים על בדיקה רפואית.

לא רק לבית המשפט, אלא גם לבדיקה רפואית במכון לרפואה משפטית, אמורים היו לקחת את אחמד, למחרת היום, ואכן לקחוהו בשל השריטות והחתכים שעליו. האם יכלו החוקרים להניח שהרופא יתעלם מן החבלות על פניו ושפתיו ולא יתייחס אליהן?

למחרת אמנם הובא אחמד לדיון בהארכת מעצרו, אך אין בפרוטוקול הדיון, או בהחלטת השופט, כל התייחסות למכות או לחבלות בפניו. שלא כאחרים, אחמד איננו טוען לפנינו כי החוקרים איימו עליו שלא יעז להתלונן, או שהתלוצץ והשופט לא רשם דבריו, אלא שלא היה זמן, כי היו הרבה עצורים. לכן, "אני לא דיברתי, יכול להיות שתיים שלוש מילים והוא אמר לי תצא בחוצה" (עמ' 1008). 

אולם, עיון בפרוטוקול הדיון (נ10/) מגלה, כי אחמד דיבר. סיפר מה הוא עושה, היכן הוא עובד, סיפר את האליבי שלו (ללא יעקב שרביט), סיפר היכן נשרט ומי יכול להעיד על-כך והביע נכונות להיבדק במכונת אמת. מי שמצוי בהליכי בית-משפט, יודע שהרישום הוא תמציתי, וה"דיבור" היה ארוך יותר. מסתבר, שלא בשל חוסר זמן, או משום שלא איפשרו לו לדבר, כבש את תלונתו בענין המכות, או לא היפנה את תשומת לב השופט לפניו ולשפתיו הנפוחות (מה עוד, שאחמד כן התייחס לסימני פציעה אחרים על גופו - השריטות, ונתן להם הסבר).

ז.	יום המעצר השני - 21.12.83

עוד סיפר אחמד על האירועים ביום 21.12.83 (למחרת המעצר). בדרך חזרה מן המכון לרפואה משפטית באבו-כביר, החוקרים שליוו אותו "בתוך האוטו ריססו אותי בגז מדמיע וסגרו את האוטו והם יצאו החוצה" (עמ' 979). הם הלכו למשך כ- 10 דקות, כשהם משקיפים עליו (עמ' 1074).
בתגובה לכך ועקב הגז, ניסה לקפוץ מן המכונית: "רציתי לקפוץ בגלל שריססו אותי".

לא נדקדק עם אחמד ולא נייחס חשיבות מכרעת לכך, שבטענות הפסול שהוגשו לנו, נאמר שלאחר שהשתולל וניסה לקפוץ מן הרכב, רוסס בגז מדמיע. כך העיד גם בבית המשפט בחיפה, "התפרעתי ואז הם ריססו אותי" (נ59/ עמ' 1672). בית המשפט שם הסכים לשמוע טענה זו, למרות שלא הופיעה כלל בטענות הפסול (שם), ולא נטענה בהן שום טענה כנגד נסיעה זו, לא שהוכה במהלכה ולא שרוסס בגז מדמיע, אירוע קשה וטראומטי.

טענות הפסול בחיפה (ת128/), כפי שאמרנו כבר, היו מפורטות למדי, הן מתייחסות גם לימי המעצר הראשון ומשתרעות, יחד עם ההשלמה, על פני 7 דפים מודפסים בצפיפות רבה.

אנו תוהים גם, על-פי נסיון החיים שמשמש אותנו לעתים, כיצד זה מרססים השוטרים בגז מדמיע את פנים המכונית וסוגרים אותה, כאשר כעבור דקות מעטות הם מתיישבים בה בעצמם וממשיכים לנסוע בתוכה.

בערב, על-פי עדותו של אחמד, נקשר בחצר של בית המעצר קישון, בקור העז ובגשם של סוף חודש דצמבר, ללא בגדים, כשלגופו רק חולצה דקה, וזאת עד שעה 23.00. אלא שבצדק היפנתה אותנו התביעה לדו"ח ת423/, לפיו נחקר אחמד בשעה 21.00, כך שלא יתכן שהיה קשור בחוץ. אחמד גם התלונן לפני החוקר, אך לא על שנקשר בקור ובגשם, אלא על-כך ששוכן ב"אגף", והוא ביקש לעבור ל"תאים בחצר". גם בקשה זו מעידה על-כך שהאמור ב- ת128/, כאילו נקשר בחצר מיד עם הגעתו לקישון אינה נכונה, שכן כבר ידע באיזה תא ובאיזה מקום שוכן.

ח.	השיחה המוקלטת עם מוחמד סביחי

בהמשך מלין אחמד על חקירתו במשטרת ראש פינה, שם הוכה במקל על רגליו, כפות רגליו, ידיו ובכל חלקי גופו. אחמד שהה בתחנת ראש פינה מתאריך 23.12.83 עד 27.12.83. שלושת החוקרים שהשתתפו בכך, על-פי אחמד, הם החוקרים שגבו את הודעתו ת78/, בתאריך 27.12.83, כך שאפשר להניח כי זה התאריך אליו מתייחס אחמד.

למחרת היום, בתאריך 28.12.83 הוקלטה שיחה בין אחמד לבין מוחמד סביחי, שהוא הבן של גיסו. תמליל שיחה זו הוא נ29/.
בשיחה זו אכן מספר אחמד לבן-שיחו על ש"הרגו אותו ממכות" ועל שביום הקודם ישב על כסא והוכה במקל. כמובן מאליו, רואה ההגנה חשיבות רבה באמור בשיחה המוקלטת, זו ואחרות, כסימן אמת בזמן אמת, העולה ומבצבץ מאפילת החקירה, דרך החומה הבצורה של שקרי החוקרים, לאישוש הטענות בדבר האלימות שננקטה.

אולם, מה אומר לנו אחמד על מצבו הגופני, במועד השיחה? - הרי על-פי טענות הפסול ועל-פי עדותו, מאז שנעצר, שמונה ימים לפני אותה שיחה, נפצע, מספר פעמים, שפתיו נפתחו "ולא פעם אחת" (עמ' 1028). סימני הפציעה נעלמו אחרי כחודש - חודש וחצי (שם). בעת השיחה הראש שלו "היה פתוח" (עמ' 1029). גם למוחמד סביחי אומר אחמד, "כעת הראש שלי פתוח כולו" (ת29/ עמ' 5), מראה לו שהוכה "כאן בצד העין שלי" (עמ' 20), וקרעו לו את השפתיים (עמ' 28) ומבקש ממנו "תסתכל על הידיים שלי" (עמ' 4).

אלא שמוחמד סביחי לא ראה את כל החבלות הללו, בראש, בפנים, ליד העין, בשפתיים, על הידיים: "אני לא רואה אותך עם סימני מכות" (עמ' 27). אנו מסכימים עם הסניגור, שקור, כשאחמד הושאר בחצר של בית-מעצר קישון, אינו משאיר סימנים. אך מה עם המכות והחבלות שאחמד טוען להם? ההסבר של אחמד, כי מוחמד סביחי איננו רופא ולא בדק אותו - אינו רציני.

ט.	השיחה המוקלטת עם עאטף

כעבור ימים אחדים - בתאריך 4.1.84 - הוקלטה שיחה בין אחמד לבין עאטף, הנאשם מס' 5.
אכן, בשיחה זו מדברים השניים על מכות ועל השוטרים המניאקים והערסים, והם משתוקקים מאד להשתחרר מן המעצר, אך קריאת התמליל (ת413/ ו- ת414/) - שכן השפה הערבית בה שוחחו אינה שגורה בפינו ולא יכולנו להאזין לה - מגלה כי הם מרבים גם לצחוק ומצב רוחם טוב למדי, אם לא מרומם.

משיחה ארוכה זו, ראויים לציון הקטעים הבאים (מלבד האמירה המוזרה של עאטף, כי הוא חלם שייעצר, ימים לפני שנעצר באמת(!) - ת413/ עמ' 13). ראשית, העצה שנותן עאטף לאחמד:
"אחמד: הם כולם ילכו הביתה יא חביבי, כולם.
עאטף: הם מי שיעשה בהם דוואין …
אחמד: על מה דוואין.
עאטף: תקשור את עצמך בשמיכה, תעשה, תדפוק את הראש שלך … תעשה כך (או רק?).
אחמד: הכל ללא תועלת תעשה נזק לעצמך סתם.
עאטף: לא … אתמול רציתי לדפוק את הראש שלי בזה אני כאן (?) בפני היתה ברזל.

אחמד: כן.
עאטף: רציתי לדפוק את הראש בה … רציתי לדפוק את הראש שלי חזק על-מנת לפתוח אותו בה" (עמ' 16).

עאטף מספר על אחד החוקרים שאמר לו, כי הוא (החוקר) "מתחיל להיות משוגע". אחמד אומר לעטאף "תגיד לו גם אני משוגע" (עמ' 14). ובהמשך מייעץ לו אחמד: "תגיד לו גם אני נמאס לי, אני רוצה למות" (זאת נזכור, כאשר נדון באיומי ההתאבדות של אחמד במעצר השני). הם ממשיכים לדבר על החוקר הזה (שלא ברורה לנו זהותו), אך מה שחשוב הוא, כי עאטף אומר לאחמד:
	"ביני לבינך, השאר כולם בסדר. רק זה מתחצף יותר מידי".

על היחס שלהם, ולענייננו של אחמד, אל החוקרים, במועד האמור, אחרי שבועיים במעצר, למרות המכות והעינויים, ניתן ללמוד מדברי אחמד, בעמ' 14, כשהוא מתכוון, כנראה, לאותו חוקר שעאטף דיבר עליו, כאמור:
"אני גם הבוקר התחיל להגיד לי אתה רוצח, אמרתי לו אתה אל תדבר איתי שום דבר. אמרתי לו אתה רק תנהג וזהו … אמרתי לו תנהג ותשתוק".

בשלב כלשהו, לקראת סוף השיחה, מספר אחמד על חקירה מסויימת, בה "אכלתי מכות על הכיפק כמו אגרופים נקיים באותו לילה … בבטן שלי … אבל מאותו יום עד יום זה לא הרביצו לי" (עמ' 15). לדעת הסניגור, אחמד מתכוון לחקירה בראש פינה בתאריך 27.12.83 (היינו: ימים אחדים לפני השיחה שלו עם עאטף).

ברם, מעיון בתמליל נראה לנו, שאחמד מתכוון ומתאר "מאותו יום", שבו הביאו אותו בלילה בשעה 01.30 וחקרו אותו עד השעה תשע בבקר ובדרך היה "ריב חזק" עם השוטרים כשהוא באזיקים (עמ' 15 ב- ת413/). כך זה משתמע גם מהתמליל הקודם, ת414/ בעמ' 9. כזכור, אחמד נעצר בסביבות השעה 01.00 בלילה, נלקח לתחנת המשטרה בעכו, בדרך הוכה, לטענתו, ונחקר עד שעות הבוקר. מאידך, התיאור לא מתאים לראש פינה, לא על-פי שעת ההגעה לשם, לא על-פי שעות החקירה ולא על-פי תיאור המכות.

כפי שאנו מבינים, אמירה זו של אחמד יש בה הודאה, כי מאז החקירה שלאחר מעצרו הראשון ב- 20.12.83 ועד תאריך השיחה 4.1.84, הוא לא הוכה, בניגוד לטענות שהעלה אחר-כך.

עוד ענין העולה מתמליל זה: אחמד שהה במשטרת שפרעם מ- 30.12.83 עד 3.1.84. בתאריך 1.1.84 הופגש לראשונה עם עאטף (וגם שיחה זו הוקלטה ת411/, 412).

הסניגור מלין על-כך, שמכל אותן "שעות של חקירה", המזכרים שנרשמו הם מאד לאקוניים (ת297/ ו- ת109/). ברם, אחמד מספר לעאטף, בשיחה מתאריך 4.1.84, כי:
"אני לא חקרו אותי ולא שום דבר מאותו יום שהייתי יחד איתך בשפרעם (1.1.83). שמה בא אלי שאלו אותי שתי שאלות שלושה ומאז לא חזרו" (עמ' ת413/ עמ' 12).

משמע, לא "שעות של חקירה" והדו"חות שנרשמו משקפים את שתיים או שלוש השאלות שהוצגו לאחמד.

י.	החקירה בזכרון יעקב

אירוע רלוונטי אחרון בימי המעצר הראשון הוא חקירתו של אחמד, בתאריך 10.1.84 בזכרון יעקב, על-ידי קצין בשם יוסף עקיבא, אשר הכריח אותו לזחול על גבו ולאכול חפיסה שלמה של חצאי-סיגריות.

נציין רק, כי בטענות הפסול בחיפה (ת128/) נטען, כי עקיבא "איים עליו עם אקדח דרוך ומכוון אל גופו". האקדח נזנח הן בעדות בחיפה וכן בטענות ובעדות בפנינו. אחמד לא הסביר כיצד הוכרח לאכול את הסיגריות, האם הואכל בכוח?

אין מחלוקת כי עקיבא לא היה חבר בצח"ם. הוא היה קצין המודיעין של מרחב הגליל. הסניגור סבור, כי הואיל "והוא חקר את אחמד פעם אחת ויחידה, שאין בעקבותיה הודאה ברצח, לכן לא ברור, אם אין אמת בגירסתו של אחמד, מדוע צריך הוא לייחס אמצעי אלימות כה חמורים כפי שהוא עושה, דווקא ליוסי עקיבא" (עמ' 180 לסיכומים בכתב).

עקיבא העיד, כי תפקידו היה לסייע לצח"ם בתחום המודיעיני ואת אחמד חקר בשאלות שאינן קשורות ישירות לרצח (עמ' 396 - 397). הוא לא חקר על מעורבותו של אחמד ברצח ולא ניסה ממילא להוציא ממנו הודאה. אחמד אישר, שעקיבא דיבר אמת לגבי תוכן החקירה (עמ' 1033), ואף מספר בעצמו שעקיבא שאל אותו, עם מי הוא  מסתובב, על שכניו, על שכנים בעלי-רכב סובארו (עמ' 1031). 

לשם מה עליו לענות את אחמד, כאשר בתפקידו כקצין מודיעין, הוא צריך היה להיות מעוניין דווקא בפרטים ובמידע אמיתיים שיקבל מאחמד, ולא במידע שקרי כתוצאה מאלימות.
יומיים לאחר חקירה זו, ב- 13.1.84, שוב הובא אחמד לפני שופט, לדיון בהארכת מעצרו, ושוב אינו מספר לו דבר ואינו מתלונן על ההשפלה שהושפל ועל הסיגריות הרבות שנאלץ לאכול.

לאחר אירוע אכילת הסיגריות בזכרון יעקב, לא ננקטה יותר אלימות נגד אחמד, גם לגירסת ההגנה, מלבד שני איומים כדי שישנה את גירסתו. הוא שוחרר בתאריך 31.1.84.

אחמד נשאל, אם לאחר ששוחרר סיפר למאן דהוא על מה שעבר עליו במעצר, לטענתו, אך לא ניתן היה לקבל ממנו תשובה ח-משמעית, למרות מאמצי התביעה, מלבד שם אחד, של אדם שכבר נפטר, לדבריו.

יא.	המעצר הראשון - סיכום

אם נסכם את גירסת ההגנה, על-פי המפורט בטענות הפסול והסיכומים שנערכו על-ידי הסניגור - שכן עדותו של אחמד הרבה הרבה פחות משכנעת ממילותיו ומניסוחיו של עו"ד פלדמן - הרי ננקטה נגד אחמד אלימות, ארבע פעמים (ביום שנעצר, למחרת כשנלקח לקישון, בראש פינה כשהוכה על רגליו ובזכרון יעקב כשאכל סיגריות) - מתוך 43 ימי-מעצר (זאת אם נתעלם משיחתו של אחמד עם עאטף, כאמור לעיל, לפיה הוכה רק בחקירה שלאחר מעצרו).

עוד עולה מאותה שיחה, שנערכה לאחר שלושה מתוך ארבעת מקרי האלימות המתוארים, שאחמד היה אז במצב רוח טוב ואף עמד בהתרסה כנגד החוקרים.

יב.	הערה לפני הדיון במעצר השני

אחמד נעצר שנית בתאריך 19.3.84, לאחר שנמסרו הודאות מפלילות, הקושרות גם אותו לרצח, על-ידי שלושת הנאשמים ה"סכנינים", סמיר, פתחי ועלי.

כאן עלינו להעיר הערה הנוגעת להודאותיהם של סמיר, פתחי ועלי - לא פחות מאשר לאחמד. טענת ההגנה היא, כי הודאותיהם של הללו הוכתבו להם באלימות, בכוח ובעינויים על-ידי החוקרים, בין אם אלה האחרונים כתבו מה שרצו ואילצו את הנאשמים לחתום, ובין אם לימדו אותם מה לומר וכתבו, כביכול, "מפיהם", ובין אם הנאשמים הוסיפו "והמציאו" פרטים שסברו כי יספקו את רצון החוקרים.

באותם ימים, בהם הודו סמיר, פתחי ועלי, שהיו עצורים, אחמד היה עדיין משוחרר. אחמד היה אחד מבין עשרות עצורים ונחקרים ב"גל המעצרים הראשון" לאחר הרצח. לא היו נגדו ראיות לכאורה, ולמיטב הבנתנו גם לא מידעים שהצביעו על מעורבותו ברצח. הוא היה  חשוד, כמתואר על-ידי הסניגור: "אחמד היה דמות יוצאת דופן, בעל עבר פלילי והתנהגות פרועה למדי, אשר עבד בשכונת דניה. סמיר עצמו, בחקירתו, תיאר את אחמד בשלב זה כאדם פרוע, השותה שתיה חריפה ועובדות אלו מיקדו אליו חשד". זה הכל. אחמד לא היה גם מראשי הפשע באיזור או יעד מודיעיני מבוקש של המשטרה.

מה ההגיון, איפוא, ומה ההסבר לכך, שהחוקרים, שכפו על סמיר, פתחי ועלי להודות הודיות כוזבות, יכריחו אותם לכלול בהודיות גם את אחמד, שבכלל לא היה אותה עת תחת ידיהם והיה, כאמור, רק אחד מעצורים ונחקרים רבים? איזה ענין היה להם בו דווקא? הרי ניתן היה "לסגור את התיק" בהודיות גם בלעדיו. הוא לא נחוץ. מבחינת החוקרים, הרצח ניתן היה לביצוע גם על-ידי ארבעה, או שלושה, שניים או אחד. מדוע דווקא חמישה, ומדוע דווקא אחמד? ככל שמוסיפים משתתפים חפים מפשע להודיות כוזבות, כך מסתבכים העניינים, וממילא מסתכנים יותר החוקרים.
לדעתנו, יש בכך כדי להקהות במידה רבה, רבה מאד ומשמעותית, את הטענה בדבר כפיית ההודיות ההן.

נחזור ונזכיר, כי אחמד נעצר בתאריך 19.3.84 לפנות בוקר והודה כבר כעבור שלושה ימים, ב- 24.3.84.

עלינו לבדוק, איפוא, אם יתכן שהפך תוך שלושת הימים הללו, ל"נחקר שכוח רצונו התפורר כליל והוא הפך לבובה המונעת בחוטים בלתי-נראים על-ידי חוקריו" (עמ' 125 לסיכומים בכתב).

יג.	היום הראשון למעצר השני

אין מחלוקת, כי במהלך הנסיעה מביתו, לאחר שנעצר, נפצע אחמד במצח, מעל הגבה, פצע פתוח. אין גם מחלוקת, כי הדו"ח שרשם אחד השוטרים, בן-עמי (ת82/), לפיו לא נראו על אחמד כל סימני-פגיעה איננו נכון. לדברי השוטרים, אחמד השתולל במהלך הנסיעה ודפק את ראשו בדלת הג'יפ והם נאלצו להשכיב אותו על-מנת לרסנו.

אחמד מודה, כי השתולל ברכב במהלך הנסיעה וניסה לקפוץ הימנו, על-ידי פתיחת הדלת, אך זאת בגלל המכות שהיכו אותו (עמ' 1040). בטענות הפסול נאמר, כי הוכה גם באמצעות קתות אקדחים (סעיף 9), אך בעדותו אמר אחמד, שלא הוכה עם האקדחים או, לפחות, אינו זוכר זאת (עמ' 1039). אך, לעומת זאת, הוסיף פרט שלא הופיע בטענות הפסול, שדרכו לו על הפנים, על הגב ועל השיניים, אך תיקן עצמו תוך פניה לסניגור: "לא אמרתי שדרכו לי על השיניים. טעיתי משהו אביגדור?" (עמ' 1038).
כשהגיעו לתחנת המשטרה בעכו, ראה החוקר חסון גאנם את אחמד וניגש אליו. על-פי הדו"ח שרשם, לאחר השיחה, אמר לו חסון, כי אחמד הצליח להוליך אותם שולל במעצר הראשון. "אחמד חייך חיוך קל ואמר לי, חסון, אם הפעם ארצה להודות אני אודה לך. כי היית איתי בן-אדם כל הזמן" (ת298/). חסון הוא אכן זה שנתבקש לקבל את הודאתו של אחמד, כשהלה מוכן היה למסור אותה. מכל מקום, למשפט התמים, לכאורה, הזה, שאחמד אמר לחסון, במעמד הגעתו לתחנת המשטרה במעצרו השני - יש משמעות רבה לגבי הלך מחשבתו של אחמד וכנגד גירסת "השבירה" והכפיה. לא יתכן שהמשפט הזה פוברק אותו יום, בתיחכום גאוני, על-ידי חסון גאנם.

אחמד הובא לאחר מעצרו אל תחנת המשטרה בעכו. לפי האמור בטענות הפסול, סעיף 8, "עד ליום 22.3.84 נחקר במכות ובעינויים עד שבאותו יום נשברה רוחו והוא הסכים להודות בכל מה שיאמרו לו". והנה מתברר, כי אחמד לא נחקר כלל במשך כל היום ההוא כולו וגם למחרת עד שעה 14.30. אין כל טענה, לא בטענות הפסול ולא בעדות של אחמד, על אלימות כלשהי, או בכלל על חקירה שהתקיימה, בתאריך 19.3.84 כולו או בתאריך 20.3.84 בשעות הבוקר או לפנה"צ.

משלושת הימים הללו, שבין מעצרו לבין שבירת רוחו "במכות ובעינויים", ירדו יום וחצי, ולמען הדיוק יש לומר, איפוא, כי החוקרים הצליחו לשבור את רוחו ביומיים.

בתאריך 20.3.84 בשעה 10.30, לפני תחילת החקירות של אותו יום, נבדק אחמד על-ידי רופא, לדבריו, על-פי בקשתו. בערב הקודם הודיע אחמד כי הוא שובת רעב. אחמד מאשר בעדותו, כי ביקש מהרופא "שיסתכל עלי, על הפנים, על הגוף" (עמ' 982) והתלונן לפני הרופא, על-פי הרשום בתעודה הרפואית, על כאבים בצד שמאל של פניו (ת386). אגב, בחיפה הכחיש אחמד, כי התלונן על כאב בפניו (עמ' 1694, נ59/).

הרופא אכן בדק אותו, אך פרט לקרוסטה (גלד) מעל העין הימנית ולשריטות שטחיות באיזור הצוואר, לא מצא סימני-חבלה, לא במצח או בפנים ולא באיזורי-גוף אחרים. אנו יודעים, כזכור, על המגע האלים בינו לבין השוטרים במהלך הנסיעה כשנעצר ביום הקודם ועל שנפצע במצחו.

לענין זה נוסיף, כי אין טענה שהחוקרים שעצרו את אחמד והיכוהו במהלך מעצרו, כמו גם כל החוקרים האחרים, מיומנים במיוחד להכות בלי להשאיר סימנים. מדובר גם, לפי תיאורו של אחמד, במכות ובבעיטות פראיות ואקראיות בכל איזורי הגוף, ובדריכה על הפנים, ולפי גירסה אחת גם בקתות אקדחים - והעובדה שלא נמצא כל סימן חבלה, מלבד הפצע שעליו אנו יודעים, שגודלו היה 0.5 על 1.0 ס"מ, אומרת, כי שוב יתכן והיתה מידה של הגזמה, או אי-דיוק בתיאור האירוע על-ידי אחמד.

יד.	החקירה ביום השני של המעצר

לגבי החקירות בתאריך 20.3.84, שהחלו, כאמור, בשעה 14.30, נאמר בטענות הפסול שהוגשו לנו, כי אחמד הוכה על-ידי ארבעה חוקרים, ביניהם פקד אברמוביץ, ולעתים על-ידי שניים שהתחלפו ביניהם לסירוגין. החוקרים היכו את אחמד באמצעות שולחן ואחר-כך בפניו באמצעות רגלי השולחן. ממכות אלו נשברו שתיים משיניו (אך יתכן שהשיניים נשברו ביומיים הבאים) (סעיף 11).
שני אירועים קשים ומיוחדים מתוארים בטענות הפסול הללו: המכות באמצעות השולחן ורגלי השולחן ושבירת השיניים.
החוקרים עצמם מודים באירוע הקשור לשולחן והוא אף נזכר בדו"חות. הם כופרים בשבירת שיניו של אחמד, ומכל מקום, אינם מודעים לכך ששיניו נשברו באותה חקירה או בכל חקירה אחרת.

בדו"ח שכתב פקד אברמוביץ ביום 20.3.84 (ת329/) הוא כתב, כי אחרי שאחמד דיבר על התאבדות ("אם אתם אומרים לי שהעונש על רצח הוא מאסר עולם, אז אני אעשה לכם טובה ולי ואתאבד"), וגם אמר כי אינו מאמין שהשותפים דיברו עליו ואין לו בכלל שותפים, אחר-כך פניו השתנו, הוא הפך עצבני, שלח את ראשו קדימה ודפק אותו בחוזקה בלוח השולחן.  אחמד גם הרים את לוח השולחן וזרק אותו לכיוון החוקרים. החוקרים תפסו את אחמד שנרגע וביקש אחר-כך סליחה.

אין מחלוקת, כי לוח השולחן היה מונח - אך לא מחובר - על רגלי השולחן. כן אין מחלוקת, כי עקב האירוע נפתח מחדש הפצע שמעל גבת העין של אחמד.

הסניגור מוצא אי-דיוק בתיאור האירוע על-ידי פקד אברמוביץ, בין עדותו בחיפה לבין עדותו לפנינו, בשאלה אם השולחן היה פינתי או עגול ובשאלה אם אחמד השעין את ידיו על הלוח וגרם לו להתרומם או שהרים את הלוח מתחתיו.

על-כך נאמר: קיים הבדל מהותי ומשמעותי בין קצין משטרה, המעיד לאחר 16 שנים על אירוע חקירתי, בו השתולל נחקר, אחד מני מאות ואולי אלפי אירועים חקירתיים במהלך שנותיו במשטרה - לבין נחקר, חף מפשע שהחוקרים היכו בראשו בשולחן ושברו את שיניו. לגביו זהו אירוע אחד, יחיד ומיוחד, טראומטי וכואב, ואנו מצפים לתיאור עובדתי אחד לגביו, גם אם הפרטים הקטנים והשוליים יכולים להטשטש במשך הזמן. מה עוד, שהאירוע תואר על ידו זמן קצר יחסית אחרי שאירע, בשיחותיו עם סניגורו ובעדותו בחיפה, והוא חי אותו מאז יום יום (להבדיל מקצין המשטרה).

בטענות הפסול המקוריות שהוגשו בחיפה, מתואר אירוע המכות באמצעות השולחן ושבירת השיניים ביום אחר ובשעות אחרות: בלילה שבין 21 לבין 22 במרץ 83, והוא צמוד לאירוע בו נדקר אחמד, לטענתו, באמצעות מחט באיבר-מינו ושמו פח על ראשו ודפקו עליו  במקלות (סעיף 4).

רק בפירוט הנוסף של טענות הפסול, הופרד אירוע השולחן מאירוע הדקירות במחט והמכות על הפח שעל ראשו: אירוע השולחן, בו היכה אותו פקד אברמוביץ באמצעות השולחן, קרה בחקירה בתאריך 20.3.84, ואילו האירועים האחרים הנזכרים, כעבור יומיים, בתאריך 22.3.84. לציין, ששבירת השיניים (שלוש שיניים) הוצמדה גם בטענות הפסול הנוספות הללו - לאירועים של יום 22.3.84 - ולא לאירוע השולחן.

למותר להזכיר שוב, כי טענות הפסול הועלו על הכתב אך חודשים ספורים אחרי האירועים. יודגש, כי לא אי הדיוק בתאריך הוא שראוי לתשומת לב, אלא השוני בתיאור האירועים. לא הפרטים הקטנים שלהם, אלא הגרעין הקשה, הטראומטי שלהם: אם אירוע השולחן היה בלילה, ברצף חקירה אחד שהוביל למסירת ההודאה, או בחקירה נפרדת ביום שלאחר המעצר; אם הוא היה צמוד לאירוע הדקירות במחט והפח על הראש - אירועים דרמטיים וטראומטיים כשלעצמם - או יום יומיים לפניהם; אם שיניו נשברו כתוצאה מהמכה שקיבל באמצעות השולחן, או באירוע אחר, כתוצאה מעינויים אחרים.

בעדותו הראשית בבית המשפט בחיפה (נ59/), מיקם אחמד את האירוע בתאריך 20.3.84. לדבריו, בשל המכות נשברו שתי שיניו, אך "אינני יכול לומר לך בפומבי כיצד נשברו השיניים" (בעמ' 1678). אחר-כך נתרצה וסיפר, כי תחילה הוכה על ראשו באמצעות מכסה השולחן, בתגובה לכך שצעק שהוא חף מפשע, ואחר-כך היכו בפניו באמצעות רגלי הברזל של השולחן, "וכך נשברו לי שתי השיניים".
לא חלף אלא יום, ובחקירתו הנגדית אירוע שבירת השיניים החליף מקום ותאריך. הפעם סיפר, כי "שברו לי את השיניים כשעה או שעתיים לפני השיחזור" (עמ' 1693). הוא עמד על דעתו שהיה זה לפני שנלקח אל השיחזור, בתאריך 22.3.84, אך מספר השיניים גדל משתיים לשלוש (עמ' 1694).

נזכור, כי העדות בחיפה נמסרה כ- 10 חודשים לאחר האירוע הכואב, ועם עורכי הדין שלו דאז שוחח אחמד חודשים לפני-כן, שכן טענות הפסול הוגשו לבית המשפט, כבר בחודש ספטמבר 84, פחות מ- 6 חודשים לאחר החקירה.

השינוי הנזכר במועד שבירת השיניים, איננו שינוי שולי, אי-דיוק בפרט משני. על-פי הגירסה שבעדות הראשית, החקירה האלימה, שבמהלכה נשברו שיניו, היתה דכולי עלמא, החקירה הראשונה לאחר מעצרו השני; ואילו, לפי הגירסה המתקנת בחקירה הנגדית, האירוע קרה לפני השיחזור, היינו: לאחר שכבר מסר הודאה בהשתתפותו ברצח, בעקבות ימים של חקירות ועינויים.

זו הסיבה, כנראה, שבטענות הפסול שהוגשו לנו, הקפידה ההגנה לציין את כל האפשרויות. כטענה ראשית נאמר, שהשיניים (שתיים) נשברו באותה חקירה ראשונה של פקד אברמוביץ, בתאריך 20.3.84. אך יחד עם זאת, "הנאשם אינו שולל ששיניו נשברו בהמשך ההכאות האכזריות שספג בימים הבאים, דהיינו: 21.3 ו- 22.3 …" (סעיף 11).

בעדותו הראשית לפנינו התקשינו לקבל תיאור של אירוע השולחן, ואחמד התבקש מספר פעמים לתאר אותו (ראה הערה בפרוטוקול בעמ' 983). הפעם אמר, כי החוקרים "לא היכו אותי עם השולחן, הם היכו אותי ברגל של השולחן", בניגוד למה שנאמר הן בטענות הפסול בחיפה, הן בעדותו והן בטענות הפסול אצלנו.
בהמשך מוסר אחמד תיאור חדש של האירוע, שאנו שומעים אותו לראשונה, לפיה "פתאום מישהו נתן לי מכה בין הרגליים ועפתי איזה מטר או שניים ונפצעתי בפנים מהרגל של השולחן" (עמ' 983).

בחקירה הנגדית אירוע השולחן לובש צורה אחרת, כמו כל אותה חקירה עליה דיבר, שבה "שחטו" אותו (עמ' 1046). אחמד נזקק להרבה שאלות של התובע כדי לתאר את החקירה, מעבר לאמירה הכללית: "היתה אלימות, היה מכות, עינויים השפלות", ונאלצנו להתערב ולבקשו, לא בפעם הראשונה ולא האחרונה, שיתאר את העובדות ולא אמירות כלליות (עמ' 1047). עדיין נזקק התובע למאמצים כדי לחלץ מאחמד התייחסות עובדתית לאותה חקירה, ושוב, בעזרתנו (עמ' 1048). וזה התיאור שמסר בסופו של דבר:
"ואז התחילו להרביץ לי מכות עם הידיים ובמקל. לא יודע איך נפלתי אני על הרצפה, או למען האמת הם הפילו אותי על הרצפה, רציתי להיכנס מתחת לשולחן מהמכות, ונדחפתי בברזל. הברזל הם באו להפוך אותו כלפי מעלה וזה פגע לי, הם באו להוציא אותי מתחת לשולחן לסחוב אותי. הכנסתי את הראש כאילו אני פגעתי, מתי שסחבו את השולחן בחוץ. אני הלכתי להתחבא מתחת לשולחן … מה שאני זוכר זה הברזל, מהרגליים של השולחן. מתי שנפגעתי זה נדחף עלי בכיוון למטה" (עמ' 1049).

גם בענין השיניים שנשברו חל שינוי. אחמד מאמץ שוב את גירסתו מן החקירה הנגדית בחיפה (שהיתה, כזכור, שונה מגירסתו בחקירה הראשית דשם) וטוען, כי שיניו נשברו לפני היציאה לשיחזור (עמ' 984). כשהוא מתבקש לתאר כיצד נשברו שיניו הוא משיב, כי "היו מכות ועינויים, דרכו לי על הפה, דרכו לי על הראש... (עמ' 2070), אבל לא שמענו את מה שהעיד בחיפה, כי שיניו נשברו כשהוכה על פיו באמצעות רגלי הברזל של השולחן. בניגוד לטענות הפסול - הוא טוען כי מספר השיניים שנשברו הוא שלוש.

כשמעומת אחמד עם השוני בגירסאותיו (נכון יותר, עם הגירסאות השונות), הוא טוען, כי איננו זוכר "פרטים קטנים" (עמ' 1071), אך מסביר גם, כי "מה שאמרתי אז בתקופה ההיא זה אמת … מה שסיפרתי אז נכון ומה שסיפרתי היום נכון" (עמ' 1051, 1052).

בענין השולחן והשיניים ראוי לציין עוד שני נושאים.
בעדותו הראשית בחיפה, בה טען, כזכור, כי נשברו לו שתי שיניים, סיפר, כי שן אחת מסר 

למשמרת ליומנאי, ואילו את השן השניה שמר בכיסו ומסר אותה אחר-כך לעורך-דינו. אין מחלוקת, כי הוגשה שן אחת כמוצג בבית המשפט בחיפה (אך לא שמענו, כי נעשה נסיון כלשהו, לא מצד ההגנה ולא מצד התביעה, לבדיקת האפשרות לקבלת חוות-דעת, אם ניתן לייחס את השן לאחמד או אם ניתן לקבוע את סיבת נפילתה או נשירתה (מכה, שבר או מחלה וכד')).
כאשר העלה אחמד את מספר השיניים השבורות לשלוש, טען ששמר שתי שיניים בכיסו, אך אחת אבדה.

מענין לציין, כי בטענות הפסול בחיפה (ת122/) נאמר, כי פקד אברמוביץ (!) הוא שהפקיד את השן אצל היומנאי (סעיף 4).
היומנאי, צדוק כהן, העיד והכחיש מכל וכל שקיבל שן מאחמד, או מפקד אברמוביץ, אותו אינו מכיר כלל. 

אכן, יש לתמוה על הגיונו של מעשה זה, שהרי עולה מן השיחה המוקלטת בין אחמד לבין עאטף, כי אין לו אמון בשום שוטר והוא אישר זאת גם לפנינו (עמ' 1017). היומנאי הוא חלק מן המערכת, שאנשיה מכים ומענים אותו - אז מה ראה אחמד להפקיד אצלו את השן? ולמה שפקד אברמוביץ יעשה זאת? ולא קראנו בפרוטוקול בחיפה, שעורך הדין העיד או הצהיר בחיפה, שהוא ביקש לקבל את השן מהיומנאי, שהרי אחמד העיד שם, כי ביקש מהיומנאי לשמור את השן עד שעורך-דינו יבוא לקחתו (נ59/, עמ' 1659).
נושא ראוי נוסף לציון הוא התנהגותו של אחמד על דוכן העדים, בעת החקירה הנגדית, בקשר לריבוי הגירסאות והסתירות בענין אירוע השולחן ושבירת השיניים.
שלוש פעמים ירד מדוכן העדים וסירב להמשיך בחקירה, ונעתר רק במהלך ההפסקה שעשינו בדיונים, להפצרות הסניגוריה או לשכנועיה. שתי פעמים מתוך השלוש, היו במהלך החקירה בנושא אירועי השולחן והשיניים (עמ' 1051 ועמ' 1071 - 1072), כשאחמד איבד את עשתונותיו מול הסתירות והגירסאות השונות שהוצגו לו, אותן התקשה מאד להסביר, והוא חש שהאמירות הכלליות, המנטרות בנוסח "הכריחו בכוח", או "היו מכות היו עינויים" - אינן מספקות לו תמיד מפלט בטוח. אגב, בניגוד לכך היה אחמד מבודד על ספסל הנאשמים ואפילו חלק שבחים לתובעת.

למותר לציין, כי "מגוון הגירסאות", כפי שמכנה זאת בצדק התביעה (עמ' 2202), בצירוף התרשמותינו הישירה והבלתי-אמצעית, מובילים אותנו למסקנה, שכל התיאור, או נכון יותר כל התיאורים של אחמד, על אירוע השולחן והחקירה, לרבות בנושא השיניים, אינו אמין ואינו מהימן עלינו, בלשון המעטה.

טו.	תאריך 21.3.84 והדקירות במחט

הגענו, איפוא, ליום המחרת 21.3.84. בבוקר זה, מצא שוטר את אחמד "תלוי באמצעות חלקי-שמיכה שקרע וקשר סביב צווארו בין המיטה העליונה" (ת405/). אחמד "נשם בצורה סדירה ונראה בסדר" ואף "התאושש תוך כמה דקות". לענין זה ולאיומי ההתאבדות של אחמד - נתייחס בהמשך.

לגבי יום זה נאמר בטענות הפסול שהוגשו לנו, כי אחמד נחקר בבוקר ואחה"צ, הוכה ונבעט בכל חלקי-גופו, באמצעות ידיהם של החוקרים ובאמצעות מקל. משלא הודה, הופשט ונדקר במחט בכל חלקי גופו ובעיקר באיבר-מינו, כשהוא כבול לכסא ועיניו קשורות. אך, ליתר בטחון, אחמד "אינו שולל כי הפשטתו ודקירתו במחט אירעו ביום החקירה הבא דהיינו 22.3.84" (סעיף 13).

למודי נסיון מההסתייגות הזהירה האמורה ("אינו שולל האירוע במועד אחר") - אנו מפנים מבטנו אל טענות הפסול שהוגשו בחיפה, שלא נלאה מלהזכיר, כי הוכנו במועד סמוך יחסית לאירועים, כשרישומם היה בוודאי עדיין חי וטרי בליבו ובבשרו של אחמד.
והנה אנחנו מוצאים, כי לגבי יום 21.3.84 אין כל טענת פסול. כל מה שנאמר, בטענות הפסול המשלימות, שהחקירה ביום זה היתה "דורסנית ממושכת ומתישה" (סעיף 9). וזה לא מפני שהדקירות באיבר המין באמצעות המחט נשכחו או הושמטו, אולי, על-ידי עורכי-דין דאז שלא העניקו לאחמד ייצוג נאות. האירוע האלים הזה, שהוא לטעמנו המזעזע והמשפיל ביותר, יוחס לחקירה שלמחרת היום, זו שהובילה ישירות ובצמוד למסירת ההודאה. באותה חקירה, לפי טענות הפסול בחיפה, בבקר ה- 22.3.84, שברו את שיניו, כיסו את ראשו בפח, דקרו את איבר-מינו - עד שהפך לסמרטוט, הסכים להודות ואז הכתיבו לו את ההודאה (ת128/ סעיפים 4 - 7 וסעיף 10 לטענות המשלימות).
בעדותו הראשית בחיפה אמנם סטה אחמד מטענות הפסול, אך התיאור שלו די-מינורי. לדבריו, נדקר במחט על-ידי החוקר זלצר, במהלך החקירה האלימה שהתקיימה בתאריך 21.3.84, אך לא אמר שהופשט, שהיה עירום, שנקשר לכסא ושכיסו את עיניו.
מדוע הזיז אחמד בעדותו את הדקירות במחט, מהחקירה שלפני מסירת ההודאה ב- 22.3.84 ליום הקודם, 21.3.84? (ואנו זוכרים ומזכירים שוב, כי ענין לנו עם דברים שנכתבו ונאמרו בחיפה, חודשים ספורים בלבד אחרי שהתרחשו). היתכן כי אחמד - ואולי גם עורכי הדין - חששו, כי טענות בדבר אלימות שננקטה נגדו אך ביום ההודאה, אינן מסבירות דיין את שבירת רוחו וכוח רצונו, ולכן נפרסה האלימות גם ליום הקודם?
בעדותו הראשית לפנינו, זכר אחמד שהיתה אלימות, אך לא זכר "משהו ספציפי" (עמ' 984). על אופן הדרכתו בנושא זה, במהלך עדותו הראשית, כבר עמדנו לעיל, כאשר אף ציטטנו את הפרוטוקול. 

חמתו של הסניגור בוערת בו (בעמ' 192 לסיכומים בכתב) בשל העדר תיעוד מספק לגבי יום 21.3.84, וכך מתקשה אחמד לזכור במפורט את אירועי חקירתו, לאחר 16 שנים. אך הראינו כבר, כי בגירסתו הראשונה (טענות הפסול המפורטות בחיפה), שנמסרה אך חודשים ספורים אחרי החקירה, לא התלונן אחמד על שום אמצעי פסול ביום זה, לא מכות, לא בעיטות, לא דקירות ולא הפשטה - מלבד חקירה ממושכת ומתישה.

מה שהוא לא כל כך זכר בעדות הראשית, השתכלל בחקירה הנגדית, שבה שמענו לראשונה פרטים שלא נשמעו עד כה, לא בחיפה ולא בטענות הפסול דכאן: הוא נדקר "שעות על שעות באוזן ובראש … מעל האוזניים, בפנים האוזניים, בגרון, בראש" (עמ' 1055), וירד לו כמובן דם (תשובה הניתנת אחרי היסוס מסויים).

יעקב זלצר, החוקר שעל-פי הנטען דקר את אחמד במחט (או במחטים?) לא נחקר על-כך בחקירתו הנגדית, אולי הוא לא הפגין זכרון טוב. ברם, הוא לא נחקר בנושא זה, משום מה, גם בחיפה - ולכך כבר יש משמעות.

טז.	תאריך 22.3.84 - לפני ההודאה

את ההודאה מסר אחמד בתאריך 22.3.84 החל משעה 14.00 לערך, שקדמו לה חקירות בשעות לפני הצהריים. בטענות הפסול שהוגשו לנו נאמר, כי בשעות לפנה"צ (אגב, מטענות הפסול הללו נעלמה לחלוטין חקירת הלילה שנזכרה בהרחבה בטענות הפסול בחיפה), הוכה אחמד באכזריות, ואינו שולל את האפשרות כי בחקירה זו הופשט ונדקר במחט. בהמשך החקירה הופגש אחמד עם ראש הצח"ם, הודיע לו, כתוצאה מן המכות, שהוא מסכים לחתום על כל מה שמבקש ממנו, אך למרות זאת המשיכו להכות אותו, עד שרשמו את הודאתו (לכאורה) (סעיפים 14 - 15).

כמובן שטענות אלו שונות במידה רבה מן הטענות שפורטו בחיפה, עליהן הרחבנו את הדיבור: חקירה שנמשכה במשך כל הלילה ובשעות הבוקר ולפנה"צ, עד מסירת ההודאה, מכות בשולחן, הפשטה, קשירה, דקירות, כיסוי העיניים, הכאה במקלות על פח שחבשו על ראשו.

בעדותו כאן סיפר אחמד על חקירה זו, כי "שמו אותי על הרצפה, הייתי קשור בידיים מאחורה וגם ברגליים והתחילו לתת לי בעיטות בפנים, בגוף, דרכו לי על הפנים ומה לא היה שם" (עמ' 984).
לציין כי אירוע חבישת הפח על ראשו והכאה בו במקלות, נעלם לחלוטין, הן מטענות הפסול כאן והן מעדותו של אחמד.

בחקירתו הנגדית אישר, כי הוכה, כאמור, גם לאחר שהסכים לפני ראש הצח"ם לחתום על הודאה.

בהמשך, כאשר נדון באירועי השיחזור, נסביר מדוע תיאורו של אחמד אינו מעורר אמון, וכן נבהיר מה הביא, לדעתנו, את אחמד למסור את ההודאה, אליה נתייחס עתה.

יז.	תאריך 22.3.84 - ההודאה

ההודאה ת303/ נרשמה החל משעה 14.12. ההודאה נגבתה על-ידי חסון ראנם. פקד אברמוביץ הסביר, כי לחסון ראנם היתה "שפה משותפת" עם אחמד. 

כאשר נאשם טוען, כי אולץ בכוח ובאמצעים פסולים להודות בפשע שלא ביצע, מתעוררת מאליה השאלה, כיצד באה ההודאה הכתובה לעולם. האם ההודאה היא המצאה של הנאשם? האם החוקרים כתבו והכריחו אותו לחתום? האם לימדו אותו מה לומר והוא אמר את מה שדרשו ממנו? בענין זה, שהוא מהותי ומשמעותי, לא הצלחנו לקבל מאחמד גירסה אמינה, עקבית והגיונית, כאשר הוא מדלג בין שלל האפשרויות, אפילו באותו מעמד, ובסופו של דבר, מבחינתו, "הכל יכול להיות".

כך, למשל, בטענות הפסול בחיפה, שלא נלאה מלהדגיש, כי הן נטענו בסמוך יחסית למועד החקירה - נאמר, שהחוקרים הכתיבו את מהלך ביצוע החטיפה והרצח "וביקשו אותו לחתום" (כשהם מאיימים עליו שיכריחו אותו לדבר "מהתחת" - איום שלא שמענו אותו יותר בשום שלב) (סעיף 7 ל- ת128/ וסעיף 14 לטענות המשלימות).

על-פי חקירתו הראשית בחיפה, הוא אכן אמר את הדברים שהם רשמו, אך "הם אמרו לי מה להגיד ואני חזרתי בפניהם על דבריהם והם רשמו אותם", וחתם אחרי שאיימו עליו (נ59/ עמ' 1681). בחקירתו הנגדית השתנתה הגירסה, שוב: "אני לא אמרתי להם שום דבר, אלא הם רשמו את תוכן ההודאה לא מפי, אחר-כך הם הקריאו לי את מה שהם רשמו ואני חתמתי … הם כתבו מה שכתבו בעצמם והגישו לי לחתום וחתמתי" (שם, עמ' 1696).

טענת הפסול שלפנינו היא מעשה פסיפס של האפשרויות: אחמד "חזר על מה שאמרו לו חוקריו לומר", אך גם שכל הרשום בה נאמר על-ידי השוטרים, כשהם מבקשים מדי פעם את אישורו לדברים.

כל מי שמעיין בהודאה מבין, שיש בה אמירות שיכלו לבוא רק מפיו של אחמד. לכן, ליתר בטחון, טוען אחמד, כי הוא "אינו שולל כי חלקים בהודאה שאינם נוגעים למעשה העבירה שיוחס לו … נאמרו על-ידו ושובצו מעשה פסיפס בתוך ההודאה שעיקרה נוסחה ונכתבה על-ידי החוקרים" (סעיף 16). ראש הצח"ם נכנס מדי פעם לחדר והישווה את ההודאה אל מול הודאות הנאשמים האחרים.

בעדותו הראשית לפנינו, כמעט שאין התייחסות למעמד רישום ההודאה ולנסיבותיה, אלא שחתם "בגלל העינויים והמכות". אבל בחקירה הנגדית, הוא נחקר בהרחבה, וכפי שאמרנו, לא הצלחנו לקבל גירסה עקבית וברורה, למרות שאלות הבהרה שלנו ושאלות חוזרות ונשנות של התביעה.

אחמד טען גם שהחוקרים "רשמו מה שרשמו" לפי הודאות של נאשמים אחרים, שהיו מונחים לפניהם, וגם שלימדו אותו מה להגיד. כאשר נשאל מדוע היו צריכים ללמד אותו מה לומר, אם ממילא הגירסה היא של החוקרים ויכלו לרשום אותה בעצמם - השיב שהם "רצו להוציא ממני מידע".

כשנשאל מתי לימדו אותו את הדברים שעליו לומר, השיב שלפני רישום ההודאה. לשאלה כיצד זכר, השיב כי כשהתקשה לזכור, יצא החוקר החוצה כדי להתייעץ, והעיר לאחמד שלא אמר נכון, וגם שהחוקר היה אומר על דעת עצמו, במקומו: "אני לא ידעתי מה להגיד, אז הוא אמר על דעת עצמו שכביכול אמרתי שהייתי בדניה" (עמ' 1060). אם הודאותיהם של הנאשמים האחרים היו מונחות לפניהם, מה היה להם לצאת ולהתייעץ? ומדוע היו צריכים לחכות "לאישורו", כפי שנאמר בטענות הפסול (אך לא בעדות)? הרי הם כתבו במקומו. אגב, בטענות הפסול נאמר שראש הצח"ם נכנס מידי פעם לחדר להשוות את מה שנרשם להודאות של האחרים, טענה שראש הצח"ם הכחיש ואמר שאינו דובר ערבית. הוא לא נחקר על-כך בחקירה נגדית, לא כאן ולא בחיפה.

חסון גאנם, שרשם את ההודאה כלל "לא שאל אותי שום שאלות", אלא ישב עם פקד אברמוביץ והתייעץ עימו מה לעשות.

הטענה כי החוקרים ישבו עם ההודאות של הנאשמים האחרים ורשמו לפיהן את הודאתו, ושהחוקרים דאגו במהלך גביית ההודאה להתייעץ עם הבכירים מהם וראש הצח"ם הקפיד לוודא את ההתאמה להודאות של האחרים - איננה מתיישבת כלל עם תוכן ההודאה, שהסניגור מסכים כי הוא אמצעי עזר לבית המשפט גם להכרעה בשאלת הקבילות.

ההודאה איננה תואמת את ההודאות האחרות שהיו אז בידי החוקרים. די אם נזכיר לענין זה את חלקו של אחמד במעשה החטיפה והרצח, שהיה דומיננטי ועיקרי על-פי הודאות האחרים, ולא רק שולי ופסיבי לחלוטין ("לא עשיתי כלום") בהודאה של אחמד, אלא שגם השתתפותו הפסיבית היתה בשל פחד, לאחר שאיימו עליו בנשק.

ההודאה של אחמד כוללת, כאמור, גם אמרות שיכלו לבוא, ללא צל של ספק, רק מאחמד עצמו, ולכן אינה מתיישבת עם הנסיונות הראשונים שלו, לתאר הודאה שהיא כל כולה פרי יצירתם ורוחם של החוקרים. כשהוא מעומת עם האמרות הללו, הוא נאלץ להודות, ש"הרבה דברים יכול שאני אמרתי ויכול שלא" (עמ' 1062), ובסופו של דבר, "הכל יכול להיות" ו- "אני לא שולל שום אפשרות ויכול להיות שאני אמרתי את הדברים" (עמ' 1088).

העדות של אחמד היא כל כך מימית, כל כך לא מתיישבת עם ההגיון ועם הראיות - עד שאיננו נותנים בה אמון. מאלפת תשובתו (שניתנה אולי בלי משים?) לשאלה "מה גרם לך לחתום על מה שכתבו באותו יום?": "לא, אין לי תשובה. הכריחו אותי לחתום על הודאה שקרית בכוח, אני לא יודע איך..." (עמ' 1061).

יח.	מה הביא את אחמד למסירת ההודאה ת303/

אנו דוחים את טענות הפסול לגבי מסירת ההודאה ת303/. אחמד הסכים למסור אותה, לא בשל המכות והעינויים, אלא בשל הלחץ הפנימי בו היה נתון מן הרגע הראשון של מעצרו, בשל העובדה שהאחרים, "הסכנינים", מסרו הודאות בהן הפלילו אותו. הוא אישר, כי כבר במעמד מעצרו השני נאמר לו שהאחרים הפלילו אותו: "אמרו לי שיש אנשים שדיברו עליך והפלילו אותך ואנחנו באים לעצור אותך" (עמ' 1037).

העובדה הזו, שהאחרים הפלילו אותו, הטרידה מאד את אחמד והוא חזר ושאל את החוקרים אם הדבר נכון וביקש לדעת - ואף לראות - מה הם אמרו ומה ההוכחות נגדו (ת145/ ו- ת329/ מתאריך 20.3.84; ת202/ מתאריך 21.3.84; ת141/ ו- ת302/ מתאריך 22.3.84). נקל לשער את הלחץ ואת המצב הנפשי בהם נתון חשוד ברצח, שהשתחרר אחרי 40 ימי מעצר, נאנח אנחת רווחה ובטוח שהכל מאחוריו - והנה לפתע פתאום, בבוקר לא בהיר אחד, הוא נעצר ונכבל שנית, ולהוותו נאמר לו ששותפיו לרצח הודו והפלילו אף אותו.

הוא אישר "שמתחילת המעצר" היה מיואש (עמ' 1046). הפללתו היא גם הסיבה שבמעצר השני החל לדבר על רצון להתאבד, יום אחד בלבד לאחר מעצרו, כשגם לפי טענותיו הוא היה רק בתחילת החקירות ("אם העונש על רצח הוא מאסר עולם" - ת329/) (אך נזכור גם את שיחתו המוקלטת עם עאטף, על התועלת שבעשיית "דאווינים" בחקירה).

בימים הללו הוא משתכנע ומפנים את העובדה, שעלי סמיר ופתחי אכן הפלילו אותו וזו הסיבה שכעבור יומיים הוא מתחיל להתענין באפשרות להיות עד מדינה (ת202/ מתאריך 21.3.84; ת147/ ו- ת302/ מתאריך 22.3.84 וגם לאחר ההודאה - ת304/ מתאריך 26.3.84 (מוכן לספר גם על רצח דפנה כרמון)). 

אכן, בעדותו לפנינו הכחיש אחמד בכעס את הטענה כאילו ביקש להיות עד מדינה: "לא ביקשתי ולא הצעתי … לא שמעתי … הכל המצאות" (עמ' 1076) - אלא שבמשפט דפנה כרמון, אמר אחמד בעדותו בבית המשפט, ולא פעם, כי פעל "כדי לזכות במעמד של עד מדינה, בשני התיקים של רצח דני כץ ורצח דפנה כרמון" (ת433/ עמ' 2). בהמשך הוא מבהיר, כי אנשי המשטרה, אברמוביץ וחסון, הבטיחו לו להיות עד מדינה בתיק דני כץ, אבל לא קיימו (שם, עמ' 3).

יש בכך כדי להוות אישוש משמעותי למהימנות הדיווחים של החוקרים וערעור נוסף, משמעותי, לאמינותו של אחמד. אגב, במהלך חקירתו הנגדית בנושא רצונו או הסכמתו להיות עד מדינה, יצא אחמד מכליו וזו היתה הפעם השלישית שבה ירד מדוכן העדים, והסכים להמשיך רק לאחר התערבות באת-כוחו.

הסניגור, עו"ד פלדמן, מקשה ושואל: "והחידה, מדוע הודה אחמד, נותרת בעינה. על-פי ת302/ … מודיע חסון לאחמד כי כל בקשותיו לא התמלאו - לא יראו לו עדויות של אחרים, לא יתנו לו להיות עד מדינה, אבל אחמד נותר בשלו ומודה ברצח" (עמ' 196 לסיכומים בכתב).
התשובה לתמיהה זו נעוצה בדברים שאמר אחמד לחוקר רובין: "… (אחמד) אמר שבגלל שהם מלכלכים עליו הוא ילכלך עליהם יותר ויכניס אותם יותר עמוק ממה שהם קוברים אותו" (ת202/). אחמד חוזר על-כך גם בהודאה מאוחרת יותר שלו, ת306/ מתאריך 28.3.84: "הם אומרים שאני עשיתי כל דבר והם לא עשו כלום, כלומר שאני הגדול ביניהם בגלל זה אני אספר הכל" (עמ' 3).

זו בדיוק הסיבה, שבהודאה שלו ת303/ הוא מתחיל לדבר על "המנייאקים סמיר עלי ופתחי". וזו הסיבה שבהודאה הוא הופך את השלושה הנזכרים למתכננים ומבצעים, בעוד הוא נאלץ להשתתף באיומי-נשק ואיומים אחרים והיה פסיבי לחלוטין ולא עשה כלום. אחמד מנסה, על-פי מיטב הבנתו אז, להציל עד כמה שאפשר את עצמו ולשכנע את החוקרים שגירסתו זו היא האמת. כאמור, הוא עשה מאמץ להיות עד מדינה גם אחרי שהודה, ומוכן היה לשם כך לדבר גם על רצח דפנה כרמון (ת304/).

יט.	השיחזור המצולם

אחרי ההודאה נלקח אחמד בערב לשיחזור מצולם. טוענים שהכריחו אותו לצאת באיומים כי ישובו להכות אותו, וכשסירב, בעטו בו ופגעו בפניו (לציין, כי בטענות הפסול בחיפה תיאור האלימות קשה יותר).

על-פי התיאור של אחמד בעדותו - תיאור שהתפתח והחריף בחקירה הנגדית מול העדות הראשית המינורית יותר - הוא נבעט והוכה בפניו, דרכו על ראשו ועל פיו, ושברו את שיניו.

כאן עלינו לשוב לרגע לתיאוריו  של אחמד את המכות שקיבל לפני מתן ההודאה וביום שלפניו: הוא הוכה בראשו בשולחן, ולפי אחת הגירסאות בחיפה, גם הוכה במוטות ברזל (של השולחן) בפניו (מכות שאחריהן מגיע בדרך-כלל הקורבן לבית-חולים). השכיבו אותו ובעטו בכל חלקי-גופו, לרבות בראשו ובפניו, דרכו על פניו, דקרו את ראשו, אוזניו וגרונו וכד' מכות ועינויים שעלולים להותיר בו סימנים קשים, ובעיקר בולטים. זאת עשו גם ממש בסמוך לפני היציאה לשיחזור.

עלינו להניח, איפוא, כי חוקרי הצח"ם נתברכו במידה רבה מאד של טיפשות, אם לא טמטום ואיוולת. הרי על-פי הניסיון שלהם עצמם, אחרי ההודאות יוצאים עם החשודים לשיחזורים מוסרטים. אבל עובדה זו ואפילו הידיעה הוודאית על היציאה הקרובה לשיחזור המוסרט, אינם מונעים מן החוקרים לנקוט באלימות כלפי ראשו ופניו של אחמד, אלימות שאת אותותיה עלולה מצלמת הוידאו להנציח, לעיון הסניגורים והשופטים. ההגנה עצמה אינה מייחסת לחוקרים מידת טיפשות כזו, והתיאורים של אחמד אינם מתיישבים, לדעתנו - מלבד התרשמותנו הישירה מחוסר אמינותו - עם מבחן ההגיון והשכל הישר.

לפי תיאורו של אחמד, בזמן השיחזור הוא אכן היה "פצוע קשה מאלימות" (עמ' 939). כזכור, יום לפני כן, לפי אחת הגירסאות, הוכה בפניו במוטות ברזל. לפני היציאה לשיחזור דרכו על פניו, שברו את שיניו, פתחו את שפתיו וירד לו "הרבה דם", שלא להזכיר את הבעיטות והמכות בפנים. מצבו היה, לדבריו, "חולה, חלש, שבור, מדוכא ועוד כל מיני דברים אחרים" (עמ' 1074). גם שפתיו היו נפוחות וירד לו משם דם (עמ' 1070). אלא שצפיה בסרט השיחזור אינה מאששת כלל את מצבו זה של אחמד. הבטנו בעיון רב, במיוחד בתצלומי התקריב של פניו, במעמד האזהרה שלפני היציאה. לא פצע ולא חבורה ולא מכה טריה (מלבד הפצע, הלא גדול, ליד הגבה הימנית, שאנו יודעים כי נגרם בנסיעה ברכב בעת מעצרו ואחר-כך נפתח שוב, כנראה, כשדפק את ראשו בשולחן).

אחמד אמנם רציני במהלך השיחזור, אך מפגין מידי פעם מצב רוח טוב. הוא לא חלש ולא מדוכא ולא רצוץ, ובוודאי לא סמרטוט המונע על-ידי החוקרים.
אגב, בשיחזור מודגשת גירסתו של אחמד, בדבר חלקו הפסיבי בכל המעשה, ובמיוחד במעשה הרצח עצמו, שכן הוא נשאר יושב במכונית ובכלל לא נכנס עם האחרים ועם המנוח לתוך הבנין.

ושוב נשאל עצמנו - כיצד מתיישב הדבר עם הטענה כי החוקרים תאמו בין ההודאות של הנאשמים, הכתיבו לאחמד ולימדו אותו גירסה שתתאים לגירסאות האחרות.

בכלל, היה קשה לחלץ מאחמד בעדותו פרטים על האלימות שננקטה נגדו, כדי להכריחו לצאת לשיחזור, אליו לא רצה לצאת, לגירסתו, מלבד האמירה, ש"הכריחו אותי לצאת בכוח" (עמ' 988). הוא נשאל על-ידי הסניגורית, אם קרה משהו בין מסירת ההודעה ליציאה לשיחזור. אך הוא איננו זוכר. גם שאלות נוספות לא נענות ממש., וגם השאלה איזו אלימות היתה, נענית באי-זכרון ובבקשה להזכיר לו. ואז מקריאה לו הסניגורית מפרוטוקול בית המשפט בחיפה, והשאלה משתרעת על חמש וחצי שורות - עליה משיב אחמד: "אמת" (עמ' 989).

נזכיר לעצמנו - אנחנו דנים, לכאורה, באותה אלימות קשה, בה, על-פי אחת הגירסאות שלו, הושכב, נבעט, דרכו על ראשו ופניו עד שנשברו שיניו.

גם בחקירתו הנגדית נחקר אחמד על האירועים שלפני היציאה לשיחזור. הוא נשאל שאלה ישירה, מה קרה איתו אחרי ההודאה ועד שיצא לשיחזור. אחרי תשובה לא ישירה ושאלה חוזרת, הוא משיב ש"אחרי שגבו את ההודאה שמו אותי בבידוד … ומשם הוציאו אותי לשיחזור". איש לא בא אליו לבידוד ולא עשו איתו מאומה. מהבידוד לקחו אותו לחדר בעכו, בו פגש את ראנם ראנם, עורך השיחזור. שאלה מפורשת אם עוד מישהו דיבר איתו, אם קרה עוד משהו לפני היציאה לשיחזור, אם היה איזה אירוע מיוחד - נענית בתשובה שלילית. התובע לא מרפה ואחמד עונה בתשובה, היכולה לכסות את כל האפשרויות: "היו הרבה אירועים, אני לא פסלתי שום דבר … לא אמרתי שלא היה". בעקבות שאלה עוד יותר מפורשת על שבירת השיניים מתברר, כי האירוע הזה אירע בכלל בקרית-חיים ולא בעכו (עמ' 1069).

אם אחרי מסירת ההודאה הוא הוכנס לבידוד, איש לא שוחח עימו, מהבידוד נלקח ישר לחדר בעכו, בו החל השיחזור (והשיניים נשברו בכלל בקרית-חיים) - אז מתי אויים, מתי נבעט, מתי דרכו עליו ומתי שברו את שיניו?

נראה לנו, שאת התשובה הקולעת ביותר נתן אחמד, אולי בלי משים ואולי היא נפלטה לו, במענה לשאלה איך הסכים לצאת לשיחזור: "היה לי ויכוח עם ראנם ראנם ועם הצלם … יצאתי בסוף, אחרי שראנם ראנם ושאר החוקרים שכנעו אותי שאני צריך לצאת … הם דיברו איתי שאני צריך לצאת ולהסביר מה היה שם, הצליחו לעבוד עלי שאני אצא" (עמ' 1072).

כ.	ההצבעה על מקום זריקת הבגדים

טענות הפסול המשמעותיות הנוספות מתייחסות לתאריך 28.3.84, יום בו הצביע אחמד על מקום זריקת הבגדים של המנוח. אחרי שנתנו לו במשך חמישה ימים לנוח, להתאושש ולהתחזק, הוכרח ביום זה לצאת להצבעה, לא לפני שניסה להתאבד בקפיצה מהחלון. תחילה הוכה על-ידי אנשי מיחלק הסמים(!), שנכנסו אליו "בקבוצות האחת אחרי השניה והיכו אותו". אחר-כך הוכה על-ידי קצין בשם סלוק באמצעות צינור ברזל,  בעוד קצין אחר-כך, בשן (שלא היה חבר בצח"ם) מכוון אליו אקדח. אחר-כך הוכה על-ידי קצין שלישי בשם טרר.

כתוצאה מן הלחץ שהופעל עליו, יצא אחמד להצבעה למקום, אליו הובא על-ידי החוקרים, מקום דמיוני, כמובן. בחיפה טען, כי גם פקד אברמוביץ היכה ועינה אותו.

טענות הפסול הללו דומות, אם לא זהות, לאלו שנטענו בחיפה, אלא ששם לא הוזכרו אנשי יחידת הסמים שהיכו אותו קבוצות קבוצות, קבוצה אחרי קבוצה. האירוע הזה, המזכיר סרט אלים ומקומם כל אזרח הגון, נשכח כנראה בעת שאחמד סיפר לעורכי-דינו על פרטי האלימות נגדו, זמן לא רב לאחר שהתרחשה. האירוע הזה נזכר רק בעדותו של אחמד בחיפה (נ59/ בעמ' 1684).

אנחנו צריכים להסיק מתיאור זה, שהחוקרים, שהצליחו להביא את אחמד שימסור הודאה וגם ישחזר את החטיפה והרצח, לא סמכו כנראה יותר על עצמם, או על כוחם, וגייסו למשימה - לא שוטרים סתם - אלא את אנשי מיחלק הסמים (מה שאמור כנראה לעורר אצל השומע אסוציאציה של בריונים חסונים וחזקים). כשקבוצה אחת של האנשים החסונים הללו התעייפה מלהכות את אחמד, החליפה אותה קבוצה אחרת של ארבעה חמישה שוטרים רעננים.
	
אך, ראה זה פלא, בעדותו לפנינו שוב נשכחו אנשי מיחלק הסמים, ולמכות שלהם קבוצות קבוצות לא נותר זכר. כן נותר זכר, למכות בצינור ברזל על ראשו וגבו על-ידי הקצין סלוק, עד ש"נפתח לו הראש" (עמ' 1080).

את כל האמצעים הפסולים הללו נקטו נגדו קציני המשטרה, בשביל כמה צילומים סתמיים, בהם אמור אחמד להצביע על מקום אקראי, דמיוני, שנבחר על ידם, מתוך ידיעה שהמקום חסר משמעות (שהרי הם ידעו שהנאשמים לא ביצעו את הרצח - סעיף 11 לטענות הפסול הכלליות לפנינו).

ואת זאת עשו החוקרים לפני הצילומים, כדי להנציח בהם את מצבו. אחרי "הטיפול" על-ידי אנשי מיחלק הסמים (על-פי טענות הפסול), ואחרי "הטיפול" בצינור הברזל, ניתן היה להניח שאחמד יובא להצבעה על אלונקה. אך מראהו בצילומים (ת305/) - אף שאינם תקריבים ועיינו בהם בעזרת זכוכית מגדלת - אינו מתיישב עם התיאורים הנוראים שקראנו ושמענו.

עוד הערה בנושא זה. בטענות הפסול לפנינו נאמר, שאחרי שאחמד הסכים להצביע על מקום זריקת הבגדים, כביכול, הוא הובל למקום דמיוני על-ידי החוקרים. טעון זה תואם את התיזה המופיעה בטענות הפסול, לפיה ידעו החוקרים שאחמד - והאחרים - חפים מפשע (תיזה שהתחלפה כנראה, במהלך המשפט, משום שבדברי הסיכום שלו, אמר הסניגור, כי החוקרים פעלו מתוך אמונה באשמתם של הנחקרים הללו (עמ' 2565-6 לפרוטוקול ועמ' 13 לסיכומים בכתב)).

בניגוד לטענה זו, אמר אחמד בעדותו, כי הוא לקח את החוקרים למקום שהמציא מהראש שלו (עמ' 1080). טענה זו תואמת יותר את התיזה החדשה, לפיה האמינו החוקרים באשמתו ולכן סברו כי הוא אכן יוביל אותם למקום הנכון.
בכל מקרה, מענין עד כמה שתיזות או קונספציות של הסניגוריה מחלחלות להן לתוך העדות ומשפיעות עליה.

כא.	תאריך 28.3.84

למחרת, בתאריך 28.3.84 לפני הצהריים, נגבתה הודאה נוספת מאת אחמד (ת306/), בענין החטיפה, הרצח ובגדי המנוח. בטענות הפסול לפנינו נאמר, שלפני גבייתה הוכה על-ידי החוקרים והקצינים סלוק ואברמוביץ, שגם איימו עליו וקיללו אותו. כתוצאה מכך ומאירועי הימים הקודמים הסכים למסור גירסה שתרצה את החוקרים (סעיף 25).

בעדותו בבית המשפט לא זכר את החקירה הזו, אבל "בבית המשפט בחיפה זה היה קרוב לחקירה" (עמ' 992).

ומה אמר אחמד בחיפה, קרוב לחקירה? - כי ההודאה נרשמה על-ידי החוקר, "אבל אני לא דיברתי אז שום מילה. הוא גם לא הקריא לי את ההודעה הזאת … ואינני יודע מה כתוב בה" (נ59/ עמ' 1702). כיצד מתיישבת עדות זו עם הטענה בטענות הפסול לפנינו, כי אחמד הסכים למסור גירסה שתרצה את החוקרים - לא נבין.

ואגב, מה כל כך מרצה את החוקרים בגירסה המשאירה את אחמד כמשתתף פסיבי, שהשתתף כצופה רק בשל היותו מאויים ברצח - בניגוד מוחלט לגירסאותיהם של עלי, סמיר ופתחי?

כב.	תאריך 2.4.84 - הארכת מעצר

בתאריך 2.4.84 התקיים דיון בהארכת המעצר. בפרוטוקול הדיון (ת251/) נרשמה פיו של אחמד הודאה, יחסית מפורטת, בדבר השתתפותו, הפסיבית, ברצח יחד עם הנאשמים האחרים.
על-פי טענות הפסול לפנינו, כבר ביום הקודם הורו לו החוקרים לחזור בפני השופט על "גירסת החוקרים לרצח". למחרת, לפני הדיון, היכו אותו שוב ואיימו עליו שיחזרו לעינויים שספג לפני כן, אם לא יספר לשופט את "הגירסה שהם אמרו לו" (סעיפים 26, 27).

בעדותו הראשית לפנינו, נאלצה הסניגורית לשאול את אחמד ולחזור ולשאול אותו, מדוע סיפר לשופט את הגירסה המפלילה:
"ש. … אתה זוכר מה אמרת לשופט באותה הארכת מעצר?
ת. אני לא זוכר מה אמרתי בהארכת מעצר, אבל החוקרים אמרו לי לחזור על  הגירסה הזו …
 ש. למה הסכמת לעשות את זה?
 ת. כי הכריחו אותי, אמרו לי שאני חייב.
 ש. אמרו שאתה חייב ושיקרת לשופט?
ת. זה מה שהיה.
ש. איך הכריחו אותך?
ת. אמרו לי שאני חייב לחזור על הגירסה הזו, לספר את הסיפור הזה.
ש. איך הם גרמו לך להסכים להגיד את זה?
ת. בכוח, אמרו לי: תגיד מה שאמרת לנו, מה שמסרתי להם בהודעה   כביכול" (עמ' 992).

למרות השאלות החוזרות ונשנות, לא שמענו שהוכה או שאויים בעינויים, רק "שהכריחו" אותו, בלי להבין כיצד. כן שמענו שאמרו לו לספר לשופט "מה שאמרת לנו".

בצדק מציינת התביעה, שההגנה זנחה לענין זה, הן את הטענה שנטענה בחיפה, כי כשהופיע לפני השופט היה כולו "מנופח ופצעים נראים על פניו"; והן את הטענה שאחמד אמר לשופט, "שאין לי ידיעה על הפרשה וכי החוקרים אילצו אותי לספר את הגירסה" (נ59/ עמ' 1686), אבל השופט לא רשם זאת.

הואיל וכבר הבהרנו וחזרנו והבהרנו, כי טענותיו של אחמד בדבר העינויים שעבר אינן אמינות עלינו - אפילו לא כדי לעורר ספק סביר - ממילא ברור שהטענה (שנטענה בטענות הפסול אך לא בעדותו), כי החוקרים "איימו עליו שיחזרו לעינויים שספג לפני כן" - אין בה ממש.

עוד לענין האמור בטענות הפסול, לפיה אחמד אולץ לחזור לפני השופט על "גירסת החוקרים לרצח", נחזור ונזכיר את תמיהתנו בענין זה: כיצד מתיישבת הגירסה בהודאה של אחמד, בדבר השתתפותו הפסיבית בלבד, בשל איומי נשק ורצח - עם היותה "גירסת החוקרים". איזה ענין היה לחוקרים להפחית את חלקו של אחמד, עד כדי היותו כמעט צופה בלבד.

המשך בעמ' 316

כג.	הערת סיכום

לסיום הדיון בעניינו של אחמד נזכיר עוד ענין אחד: אחמד ייחס שוב ושוב, הן בטענות הפסול והן בעדותו, אלימות ספציפית לקצינים שבין חוקרי הצח"ם אברמוביץ, סלוק, גנור, מוצפי, שאול עזרא, טרר, איש שלום ואחרים. אך מענין, כי בחקירתו הנגדית, כאשר לא תמיד היה רגוע, בלשון המעטה, לא שמר על שלוות נפש ואיבד מריכוזו, אמר, ש"הקצינים הגבוהים לא השתתפו בחקירה הפיזית, כמו שאול עזרא, אברמוביץ, גנור, מוצפי. היו באים כשהנחקר אומר שהוא מוכן להודות … קצינים לא השתמשו באלימות …" (עמ' 1048).

ואולי ה"רס"רים" וחוקרים אחרים שאינם קצינים, נקטו נגדו בכל הפעולות האלימות שתיאר? כאשר הוא מייחס מעשים ספציפיים, מוגדרים, מוחשיים לקצינים בעלי שם ופנים - אי-אפשר "להעביר" אותם לאחרים. 

בהחלטה זו התייחסנו בפרטנות רבה לכל הטענות והראיות - וקבענו כי עדותו של אחמד אינה מהימנה ואינה אמינה עלינו, אפילו לא עד כדי לעורר ספק סביר. 

אנו קובעים, איפוא, שהודעותיו נמסרו מרצונו הטוב והחופשי והן קבילות.

	

נאשם מס' 5  -  עאטף סביחי

א.	פרק כללי

(1)	התרשמות
עאטף סביחי (להלן - עאטף או הנאשם) הוא ללא ספק האינטליגנטי, המתוחכם  והמחושב שבין הנאשמים. כך טענה התביעה בסיכומיה, לכך הסכימו גם הסניגורים בסיכומיהם (ראה עמ' 206 לסיכומי הסניגוריה, שמא בלית ברירה), ולהתרשמות זו שותפים גם אנו.

היכולת השכלית שלו בלטה למן הרגע הראשון שבו עלה על דוכן העדים, ואי אפשר היה לטעות בכך.

הגם שכל הצדדים שותפים להערכה זו בדבר יכולתו השכלית, לא כך מציג עצמו עאטף.

עאטף חזר והגדיר עצמו כ"בדווי טיפש" שאיננו מבין מה קורה סביבו. להתרשמותנו, הגדרה זו היא חלק וביטוי לאותה יכולת שכלית. היא נועדה "להרדים" את תשומת הלב  באותם מקרים שתשומת הלב ממוקדת בו, ונועדה גם לספק מראש הסבר כללי, לכל צורך שיתעורר. הוא שם דגש לא מבוטל על כך, שבזמנו, בעת החקירה, היה אנאלפבית.
יתכן שבעת החקירה, עדיין לא ידע עאטף קרוא וכתוב, אולם בעת הדיון בפנינו היה הנאשם היחיד שישב ורשם לעצמו רישומים. 
היכולת שעמדה לו, כנראה, כאשר למד קרוא וכתוב בכלא, הספיקה לו גם לדברים נוספים. 

עאטף שינה גירסתו בנושאים מסוימים מקצה לקצה. 
לא שינוי ניואנס, ואפילו לא רק המצאת אמצעים פסולים, אלא שינוי קונספציה, שמבטא מחשבה, הערכה זהירה  ומחושבת של "מה כדאי לי לומר", ואולי אפילו ניסיון לנחש מה ישפיע יותר על בית המשפט.

כדי להמחיש וכדי שהדברים לא יישארו מעורפלים:
בחיפה טען עאטף לכל אורך הדרך למן הרגע הראשון למעצרו, כי הוא אינו מכיר את דני המנוח, אינו יודע עליו מאומה ואינו מכיר את משפחתו.

בפנינו השתנתה גירסה זו לחלוטין:
עאטף מציג עצמו כמעט כבן משפחה במשפחתו של דני המנוח: הוא ראה את דני כץ הרבה פעמים (משום שהוא גר בסביבה) "מכיר את אמא שלו, מכיר את אבא שלו, מכיר את אחותו הקטנה. אני פעם ביקרתי את משפחת כץ בבית, הזדקקתי לטלפון והלכתי למשפחה של דני כץ ומצאתי את האמא שלו, ביקשתי ממנה לטלפן ונתנה לי…עשתה לי קפה ונתנה לי עוגה. האחים שלי והמשפחה שלי גם מכירים את משפחת דני כץ, העזים שלנו אכלו את הגינה למשפחת כץ ומשפחת כץ אפילו מילה אחת לא השמיעה בקשר לפרחים שאכלו לה העיזים שלנו" (עמ' 1960).

לא הייתה מחלוקת על כך, כי הגירסה במשטרה, דהיינו, כי הנאשם אינו יודע דבר על דני כץ המנוח או משפחתו, ניתנה מרצונו החופשי של עאטף ולא כתוצאה מאמצעים פסולים שהופעלו לגביו. זוהי הגירסה הראשונית שניתנה מיד עם מעצרו. 
במילים אחרות: יש בפנינו שתי גרסאות שונות זו מזו ב-  180, שניתנו שתיהן מרצון טוב וחופשי. 

מה עומד מאחורי השינוי?
אין כל ספק שעומד ביסוד השינוי תהליך מחשבתי, שבו עשה עאטף הערכה מחודשת מה הגירסה שתשרת טוב יותר את האינטרסים שלו.
בשנת 1984 העריך, כי התנתקות מוחלטת מכל קשר למנוח ולמשפחתו טובה יותר.
בשנת 2000, בראיה של אדם בוגר, הלוקחת בחשבון גם ערכים חברתיים מקובלים, וכפי שאמרנו - תוך ניסיון אולי לנחש כיצד יגיב בית המשפט לדברים, נולדה גירסה חדשה וערכית יותר: "אם אני הייתי רוצה לרצוח ורוצה לתכנן לרצוח מישהו את דני כץ לא הייתי רוצח" (עמ' 1960).

אולי לא יהא זה מיותר לצטט קטעים מחקירתו של הנאשם בנושא זה:
ש. הייתה לך איזה סיבה לשקר במשטרה בעניין זה?
ת. כן.
ש. מה הסיבה?
ת. אמרתי לפני כמה דקות בבית המשפט משהו בקשר לשאלה שלך, תשאל. 
בית המשפט: אדון עאטף, הוא בדיוק  שאל את זה.
ש. אני שואל הייתה לך איזו סיבה לשקר בעניין זה במשטרה?
ת. בקשר למשפחת דני כץ שיקרתי למשטרה על זה אתה רוצה לשאול?
בית המשפט: כן, למה שיקרת?
ת. על זה אתה שואל?
ש. כן, כן.
ת. אני קודם כל פחדתי מהמשטרה, לא יודע איך יצא לי אני גם טיפש, לא בן אדם כל כך מבין מה הולך בעולם הזה.
…
אמרתי להם לא מכיר פחדתי, נכנס לי בראש. פחדתי להגיד. לא מכיר..." (עמ' 1961).

הבאנו את הקטע הנ"ל כקטע אופייני לתשובותיו של עאטף, כדי להצביע על הנקודות הבאות:
1)	עאטף "מתמרן" את השואל, בין אם הוא התובע ובין אם הוא בית המשפט, ויוצר לעצמו, בתושייה רבה, זמן למחשבה, תוך חזרה על השאלה, תהייה: "האם זה מה ששאלת?"
2)	בסופו של דבר, תמיד ישנו המקלט הבטוח: אני טיפש, אני לא כל כך מבין. אני לא למדתי בבית ספר, אני לא עורך דין, אני סתם רועה צאן, אל תחשוב שעומד על דוכן העדים פרופסור (עמ' 1963).

עאטף אולי אינו פרופסור, אולם אין לנו ספק כי הוא בוגר מצטיין באוניברסיטה של החיים, ומתאים עצמו במהירות להתפתחויות.

(2)	שינויים בגירסאות על אמצעים פסולים

אולי זו גם הסיבה שגירסתו בפנינו, בנושא האמצעים הפסולים, שונה באופן מהותי לא רק מדברים שאמר בחיפה, אלא אפילו מדברים שאמר לסניגוריו, כאשר אלו ישבו עמו לצורך הכנת הטענות למשפט הזוטא. 
שינויים בין הנטען בטענות הפסול בתל-אביב, לבין העדות על דוכן העדים קיימים גם אצל הנאשמים האחרים, אולם אצל עאטף הדברים חדים וקוטביים יותר.

התרשמנו, כי עאטף עקב בעניין ודריכות אחרי עדויות חבריו לכתב האישום, עיכל את דרך החקירה וניסה ללמוד משגיאותיהם. 
חלק לא מבוטל מהשינויים בגירסה מתייחסים דווקא למעצר הראשון בחודשים דצמבר 1983 - ינואר 1984.

במסמך, יש טענות בודדות בלבד ביחס לתקופת המעצר הראשונה (טענות 1-4 - עמ' 25).

הטענות במסמך "אנמיות", ואינן מתארות שום אירוע דרמטי: יש טענה כי עאטף הוכה (ללא פירוט מינימלי) וכן כי שאול עזרא סטר על פניו של עאטף. הא ותו לא.

בעדותו בפנינו, לעומת זאת, מספר הנאשם על התעללות רבתי ואירועים חריגים באופיים, כגון שנקשר שש שעות בחוץ והורו לו לנבוח, או להשמיע קולות של חיות, או שהשכיבו אותו על הרצפה, שמו עליו מיטה, ואחד החוקרים, סעד דאהר, שכב על המיטה והחל לירוק עליו (עמ' 1785).

לראיה, כי אכן התרחשו האירועים מפנה עאטף לתמלילי הקלטה בינו ובין קרוב משפחתו קאסם סביחי (ת76/), או בינו ובין נאשם 1, אחמד, שם ניתן למצוא הדים כאלה ואחרים לאירועים קשים אלה. 

להלן, נתייחס לתמלילים הרלוונטיים ביתר פירוט, אולם בשלב זה נאמר את הדברים הבאים:
לא הייתה בדל סיבה שבעולם שעאטף לא יזכיר אירועים קשים אלה, וימנה אותם בגדר האמצעים הפסולים בהם נעשה שימוש לגביו, אם אכן היה קשר כלשהו בינם ובין ההודאות בתיק זה, לא בחיפה ואפילו לא בטענות הפסול בפנינו.
עורכי הדין הנוכחים שלו ישבו אתו, לכל הדעות, זמן רב לצורך הכנת הטענות, ולא חוסר זמן או חוסר תשומת לב עומדים בבסיס העובדה כי הדברים לא הוזכרו עד לשלב העדות בפנינו. 

לא מקובלת עלינו בעניין זה טענתה של הסניגוריה בסיכומים, לפיה "מן ההחלטה על המשפט החוזר עולה כי אף אחת מן העילות ומן העניינים שנידונו בהליכים לאחר ההרשעה לא היה נושא האלימות בחקירה ועל כן כפי שמעיד עאטף לא עלה בפגישותיו עם עו"ד פלדמן" (עמ' 205 לסיכומים).
זוהי טענה מפולפלת, אלא שמלבד פלפול אין בה מאום. 

טענותיו של עאטף לגבי אמצעי הפסול לא הוכתבו על-ידי ההחלטה על המשפט החוזר.
סדר הדברים הפוך: הטענות קדמו להחלטה, ואין כל קשר בין נימוקי ההחלטה למצג העובדתי שלקיומו טוען הנאשם.

עאטף גם היה מודע לכך שאמר דברים המהווים התוודות או קרוב מאוד לכך כבר במעצר הראשון. בטענות הפסול בפנינו הייתה התייחסות מפורשת לאפשרות שהתביעה תראה בדברים שאמר עאטף למדובב, ואשר לשיטתו היו בגדר התרברבות שאין מאחוריה כלום, משום התוודות. 

עאטף וסניגוריו היו מודעים גם לת232/, שהוא זכרון הדברים המתעד התוודות ברצח של דני כץ (הגם שלגבי צורת הרצח מסר פרטים שקריים).

ועדיין, כאמור, אין התייחסות ולו ברמז, לכל אותם אירועים קשים שלכאורה הביאו לאמירת הדברים בין במעצר הראשון, ובין על תקן "השפעה מצטברת", במעצר השני.

הסיבה היחידה המסבירה את העדרה של התייחסות לעניין חיקוי קולות החיות, למשל, הינה שהדברים לא נתפסו אז כאירוע טראומתי בעיני עאטף, ספק אם הותירו משקע כלשהו, וודאי לא גרמו לו לומר שום דבר שלא מרצונו.

עאטף, בהיותו, כאמור, נבון ואינטליגנטי במיוחד, ומשום שהוא נאשם מס' 5, ונחקר אחרון מבין הנאשמים - הבין ולמד את החשיבות של התבססות על דברים שנאמרו בזמנו.
כיוון שכך, חיפש וזיהה בין "חומרי הגלם", קרי תמלילים למיניהם שהיו קיימים מאז ומעולם (ומכל מקום, הוא ידע על האירועים המוזרים בתמלילים משום שחווה אותם על בשרו), אותם קטעים שיש בהם "פוטנציאל" לטענות פסול.

הנאשם נשאל:
"ש. …זהו סיפור קשה, את הסיפור אתה סיפרת לראשונה רק אחרי כל כך הרבה זמן, ואחרי כל השנים האלה?
ת. היא (הכוונה לסניגורית) הביאה את החומר לפני שבוע וחצי והתחילה לשאול, וחזרנו על החומר אז התחלתי להיזכר, ואמרתי לה את הסיפור הזה לפני שבוע וחצי" (עמ' 1944).

וכך, עד לעדותו בפנינו לבשו אירועים מסוימים, שמעולם לא נתפסו כנראה כמשמעותיים, גוון דרמטי, קשה ומאיים.

צירוף העובדות שעליהן לא יכולה להיות מחלוקת:
1)   עאטף היה אולי קרוב להודאה במעצר הראשון, אולם לא הודה הודאה שיש בה ממש (מבחינת שיטת הרצח), ובסופו של דבר שוחרר בתום המעצר הראשון;
2)   ההתייחסות המינימליסטית, לאורך כל הדרך, לאמצעים פסולים במעצר הראשון - מצביעה על כך, כי על פניו, מרחף סימן שאלה רציני על טענה זו. 

אנו מוצאים לנכון להעיר, כי עצם העובדה, שעאטף שוחרר, חרף קיומו של ת/ 232, מצביעה על כך שהיה לנאשמים כולם יסוד להניח ששתילת פרטים שקריים בתוך הודיות - עשויה להועיל להם.

ת232/ הוא זיכרון הדברים שיש בו התוודות, מיום 29.12.83. עאטף אומר בו: "…כשעלה אתי דני אמרתי לו בוא ניסע לצ'ק פוסט ואני אחזיר אותך, והמשכתי לכיוון סכנין ושחטתי את דני וזרקתי אותו על ההר וזרקתי אותו ליד הכביש.
כששאלתי אותו (דברי החוקר) רצחת אותו, אמר עם סכין שחטתי אותו".

המנוח כידוע לא נשחט בסכין, ועאטף שוחרר.
במאמר מוסגר נזכיר בהקשר זה את דבריו של עלי לבשן, עליהם התעכבנו בדיון בעניינו של עלי, כי המנוח נרצח בסכין, ורק לאחר שבשן, שלא היה מעורה בחקירה, הביא את הגירסה לידיעת אנשי הצח"מ, הסתבר לו כי עלי משקר. 
מקריות, או שמא אותה "השראה הדדית" מפורסמת שעליה מרבה הסניגוריה לדבר, פעלה בין הנאשמים לבין עצמם, והם דיברו ביניהם, בתקופת הביניים שבין שני המעצרים וידעו על גלגולי החקירה של כל אחד מהם?

כדי לסיים את הדיון בפרק הכללי שמתייחס לעאטף, ובמיוחד באשר למעצר הראשון, נציין עובדה נוספת:

מטבע הדברים התבקש עאטף במהלך חקירתו בפנינו להסביר הכיצד לא סיפר בחיפה על כל אותם אירועים (חיות, מיטה שהונחה מעליו וכו') שהוא מספר עליהם היום.
תשובתו, יכולה להבהיר מדוע הסניגוריה והתביעה תמימי דעים באשר ליכולתו השכלית.
התשובה הייתה, כי מלכתחילה הסניגור שייצג אותו, לא עשה את מלאכתו נאמנה, ולא רשם כל מה שרצה עאטף לומר לו. בדיעבד, כאשר הגיעו לדיון, הוא ביקש לספר גם על דברים שלא נרשמו בטענות הפסול, אולם התובעת התנגדה ובית המשפט קיבל את התנגדותה, וכך נמנע ממנו לומר את הדברים (עמ' 1897-1899).
זו תשובה חכמה, משום שיש בה "סצנריו" שלם.
לא רק התייחסות נקודתית לשאלה מסוימת, אלא קונספציה, שמספקת הסבר לכל אורך הדרך.

בעייתה היחידה של תשובה זו, שהיא איננה נשענת על עובדות. אין בפרוטוקול ביהמ"ש בחיפה תיעוד להתנגדות, ולהחלטה באותו נושא. כאשר נאמר לעאטף, כי אין לכך תיעוד, אמר שבתחילה ניסה לומר דברים שאינם מופיעים בטענות הפסול, אולם אחר כך הפסיק לומר, גם משום שהבין שהתובעת מנסה "להוציא אותו שקרן בעיני  השופטים".

בסיכומיהם טענו הסניגורים, כי: "התנגדות זו אמנם אינה מופיעה בפרוטוקול אך הפרוטוקול אינו משקף במאת האחוזים את ההתרחשויות בבית המשפט ולא מן הנמנע שהייתה התנגדות כזו…" (עמ' 205).

כיוון שהנאשם עצמו לא היה איתן בדעתו כי אכן הייתה התנגדות שבה החליטו השופטים, הרי ההשערה שמעלים הסניגורים היא השערה ותו לא (סניגורו דאז לא הובא כעד לתמוך בטענה זו), ומכל מקום, העובדה היא, כי יש בעדותו בחיפה התייחסות לנושאים שלא הוזכרו בטענות הפסול, ובכל זאת לא מנעו בית המשפט או התביעה את אמירתם (כך למשל, בעמ' 1814 לפרוטוקול בחיפה נ76/).

ב.      יום המעצר הראשון 20.12.83

המעצר הראשון.
עאטף נעצר במקום עבודתו (ת342/), בתאריך 20.12.83 ושוחרר ביום 23.1.84.

עמדנו כבר (בעניינו של פתחי) על החשיבות שיש בעובדה שמתאריך 20.12.83 יודעים החוקרים במדויק היכן שומר עאטף.

באותו יום נגבתה ממנו הודעה - ת105/. עאטף נשאל במפורש אם הוא מכיר את דני כץ (עמ' 4 ת105/) ותשובתו שלילית.

אמרנו כבר מה שאמרנו בדבר שינוי הגירסה בנושא ההכרות, ולא נחזור על הדברים.

על פני הדברים, ת105/ היא הודעה שניתנה מרצון טוב וחופשי, ומכילה שקר שאותו בחר הנאשם להשמיע. כדאי אולי להוסיף, כי בחיפה, במסגרת טענות הפסול שהוגשו (ת/ 132 היכולל 3 עמודים מפורטים), נאמר במפורש כי אין התנגדות להודעה זו.

למרבית הפלא, עד לדיון בפנינו צץ תיאור הנראה כשאוב מסרטי המערב הפרוע: "…נכנס אברמוביץ עם אקדח שלוף ובדיוק אני מרים את הראש שלי מתעורר, נותן לי סטירה בפנים" (עמ' 1722, חקירה ראשית).
אם לא די בכך, הרי בחקירה הנגדית צובר הסיפור תנופה ומוסיפים לו פרטים: לאברמוביץ היה גם פנס ביד.

כאשר הגיעו לעכו, אברמוביץ "שבר את החלון ונכנס דרך החלון…ואני זוכר את זה טוב מאוד" (עמ' 1920 לפרוטוקול המוקלט מיום 16.4.00).

כפי שאמרנו, ממש שודד מהמערב הפרוע, הפורץ כשאקדח ופנס בידו לצריף בו שומר הנאשם - מיד מכה אותו, ולאחר מכן גם שובר חלון בתחנת המשטרה (!) ונכנס דרכו.

האם ניתן לקבל, כי עאטף לא זכר זאת לאורך כל השנים, לא בשלב בו גובשו טענות הפסול בחיפה, סמוך (יחסית) לאירוע וגם לא בעת ההכנה של הטענות לפנינו? 

זהו הרגע הראשון בו הוא נתקל במשטרה, ולא אחד מהרגעים השוטפים במהלך הימים הרבים של המעצר.

למותר לציין, כי לאברמוביץ לא הוצגה כלל הגירסה, והנאשם הסתבך בתשובותיו (אמר שלא סיפר על כך - כי לא נשאל במפורש על חלון: "תשאל אותי אני אתן לך תשובות לא תשאל אותי אז אני לא אתן לך תשובות, עכשיו אני נזכר" וההסבר האולטימטיבי: "אני בדווי טיפש").

ג.	בית מעצר קישון - 23.12.83

סמוך לאחר מעצרו, הועבר עאטף למעצר קישון (בתאריך 23.12.83). ביום המעצר הראשון בקישון ארע אחד האירועים הקשים, שהוזכרו כבר לעיל:

הנאשם, לדבריו, נקשר בחדר בית המעצר כשידיו למעלה, וראשו מכוסה בשק. מישהו בעט בו, אלא שהוא לא יכול היה לדעת מי הבועט.
"ראיתי בשקית שהייתה על הראש שלי שהיה איזה חור קטן. שמתי את הראש שלי ככה על הקיר ושפשפתי למעלה עד שהרמתי את החור הזה והבאתי את החור הזה בדיוק לכיוון העין שלי וסובבתי את הראש וכל הזמן הסתכלתי לשביל שמוביל איפה אני קשור לשם...שלא יבוא מישהו וייתן לי עוד בעיטה" (עמ' 1927-8 לפרוטוקול המוקלט, מיום 16.4.00).

התיאור הוא תיאור קשה. נעצר אדם, ו"קבלת הפנים" הראשונה שלו היא קשירתו כשידיו למעלה, פניו מכוסים, הוא סופג בעיטה ובתושיה אקרובטית מסובב חור קטן שנמצא בכיסוי כדי לראות אם לא מתקרב תוקף נוסף.
הנאשם מאשר, כי בפעם ראשונה סיפר על כך לעו"ד סמדר בן נתן רק שבוע וחצי לפני עדותו בבית המשפט בפנינו (עמ' 1932).

הנאשם נשאל:
"ש. עד לפני שבוע וחצי אתה לא נזכרת בסיפור הזה?
ת. אולי לא נזכרתי, לא נזכרתי אמרתי לעו"ד סמדר לפני זה שהיא הביאה טענת הפסול לפה אמרתי לה אני לא זוכר כל פרט ופרט לא זוכר כל דבר ודבר."

בלשון המעטה נאמר, כי איננו מקבלים טענה זו. גם מי שאינו זוכר כל פרט ופרט, חזקה עליו שיזכור אירועים טראומטיים.

עוד סיפר הנאשם על אירועי הלילה בקישון: 
"אברמוביץ נתן לי להסתובב לזחול על הברכיים, ולהסתובב לזחול ככה ולהוציא קולות של חיות של בעלי חיים…איך עושה חמור איך עושה עז" (עמ' 1929). 
"…והיה צועק עלי ואומר לי: דני כץ אני דני כץ למה רצחת אותי" (עמ' 1778).

ממש תיאור התעללות פיסית (זחילה על הברכיים) וגם נפשית (להשמיע קולות של חיות). עאטף מבהיר, כי "הרגשתי מושפל והרגשתי שאני עומד לבדי" (עמ' 1930).

במשפט הראשון בחיפה, ייצגו את עאטף שני עורכי דין (וואתד ומיארי). בית המשפט שמע את גירסתו של עאטף. סניגוריו המצויינים דהיום, ישבו עמו שעות רבות על הכנת הטענות. הוסף לכך את 16 השנים שבהן, כך יש להניח, וכך אומרים הנאשמים כולם - כל רגע מאירועי החקירות האיומות ההן עברו לנגד עיניו שוב ושוב, והרי לך תמיהה, כיצד זה היתה, לנו זכות הראשונים לשמוע על אירועי היום והלילה הראשונים בקישון, בעדותו של עאטף. לא שמענו הסבר מניח את הדעת מדוע האירועים הללו (קשירתו בידיים מורמות, כיסוי הראש בשק, בעיטות, זחילה על הברכיים והשמעת קולות) - לא הוזכרו בשום הזדמנות ראויה קודמת.

הסניגורים מפנים לתמלילים המשקפים דברים שאמר הנאשם בזמן אמת, סמוך לזמן האירוע ומהווים, לדעתם, ראיה ניצחת, כי הדברים אכן אירעו. 

התמליל נ77/ מתעד שיחה בין הנאשם לבין מדובב שישב עמו בתא, עדנאן אבו סנינא.

הגרעין המרכזי בתמליל נ77/ הוא סיפורו של המדובב, המספר לעאטף, כי הוא רצח בחברון בחור בשם אהרון גרוס, כי יש לו קשרים עם הפתח באלג'יר וכי הוא ידאג לכך שארגון  הפתח ייקח אחריות על המקרה וכך הוא ישתחרר בעסקה של חילופי שבויים.
הוא מציע לעאטף, כי הפתח ייקח אחריות גם על הרצח שהוא חשוד בו, אך לשם כך הוא זקוק לפרטים. בתשובה, עאטף מספר לו, כי הוא רצח ילד או נער ביחד עם אחרים, דקרו אותו בסכין, גנבו רכב, לקחו אותו ברכב והשליכו אותו לא רחוק מסכנין. 

הסניגוריה הייתה ערה לכך "שהתביעה אולי תרצה לראות בהודאות אלה לנוכח הודאותיו המאוחרות סוג של הודאה או ראשית הודאה. לפיכך…נבקש לראות חלק זה של ההודאה כחלק בלתי נפרד מטענות הזוטא, הן לנוכח הראיות שהופקו בשלב זה והן לנוכח השפעתו המצטברת גם על השלב השני של החקירה" (עמ' 25 טענה 1 במסמך).

לא ברורה לנו הבקשה והטענה כלפי ההודאה (בהנחה שזו הודאה) שבדברי עאטף למדובב. מכל מקום, אין בכך ממש - אין טענה ולא שמענו על כל אמצעי פסול שננקט כלפי עאטף כדי להביא אותו לומר את הדברים הללו למדובב. השאלה אם הדברים שרשם אכן נאמרו, מה משמעותם ומשקלם, יידונו בוודאי בשלב אחר של משפט זה. 

מכל מקום, ברור ששניהם משקרים זה לזה. המדובב שיקר בסיפור הכיסוי שלו - על הרצח בחברון, וגם עאטף שיקר, לטענת ההגנה, לגבי הרצח שהוא סיפר עליו.
שניהם מדברים על אלימות שהופעלה נגדם, אולם האלימות שעאטף מדבר עליה אינה זהה לזו הנטענת היום. בסופו של התמליל, אומר עאטף ש"היו שואלים אותי איך התרנגול עושה".

תמיכה נוספת לגירסתו של עאטף מוצאת ההגנה בתמליל שיחה בינו לבין נאשם 1, בתאריך 1.1.84 (ת412/, 411). שוטר, שההגנה אומרת, כי הוא אברמוביץ, פונה על עאטף: "מה עאטף איך התרנגול עושה קוקו קוקו..."צוחק"..."

עוד תמליל שההגנה מצביעה עליו הוא ת76/, המתעד שיחה בין הנאשם לבין דודו, קאסם סביחי. עאטף אומר לו: "...אמרו לי תנבח כמו כלב תנבח כמו פרה...ואומר לי מצטער יה בני תגיד אני עאטף סביחי".

על פי מכלול השיחות, בהן משובצות ההתייחסויות לעניין השמעת הקולות, על פי ההתייחסות המינימלית של עאטף עצמו לנושא זה באותן שיחות, אפילו התרחש אותו אירוע, לא היתה לו שום השפעה, לא ישירה ולא מצטברת, על רוחו ועל כוח רצונו של עאטף. עאטף הוחזק במעצר עוד חודש תמים לאחר אירוע זה ושוחרר. עובדה היא, שבטענות הפסול בחיפה לא נטענה שום טענה, כלפי החקירה בקישון ולא נאמר דבר על שהכריחו אותו לזחול ולהשמיע קולות של חיות, ומעט מאוד טענות נטענו בכלל כלפי תקופת המעצר הראשונה.

אגב, לעניין השמעת קולות של תרנגול - כדאי רק לזכור את שיחתו של עאטף עם נאשם מס' 1, ביום 4.1.84 (ת413/), בו מדבר עאטף על עשיית "דאווינים"; מה שמתיישב אולי, עם התייחסותו המשועשעת של השוטר (אברמוביץ או אחר) היודע על קיומה של ההקלטה.

הנאשם אינטליגנטי דיו כדי לעשות שימוש באירועים שלא היו חשובים בשעתו, ולהעמיד אותם עתה במרכז. 

ורק דרך אגב - באותה שיחה עם קאסם, גם מזהיר עאטף את קאסם, מפני "בלשים בבית המעצר". 

יש התבטאויות נוספות המעידות על חשש מפני הקלטות (וראה גם ת/ 343 בו אומר עאטף לאברמוביץ, כי הבין שהחוקרים יודעים מה שסיפר למדובב). יש גם התבטאויות של עאטף על תכנון או רעיון להרביץ לעצמו: "תקשור את עצמך בשמיכה, תעשה, תדפוק את הראש שלך, …אתמול רציתי לדפוק את הראש שלי בזה… רציתי לדפוק את הראש שלי חזק על מנת לפתוח אותו…" (ת/ 413 עמ' 16), (ההדגשה אינה במקור).

גם בשל כך (החשש מפני הקלטות ומניפולטיביות של עאטף) -  קשה לקבל את תיאורי המעצר הראשון כבעלי השפעה מצטברת על המעצר השני’  שבסופו של דבר עומד במרכז העניינים בפנינו.

ד.	החקירות בתאריך 29.12.83

(1)	ההודעה ת133/

עד יום 29.12.83 נחקר הנאשם מספר פעמים על שיחתו עם המדובב, בה הודה בפני המדובב ברצח שביצע, כתגובה לסיפורו של המדובב על רצח את אהרון גרוס בחברון.

כפי שציינו לעיל - איננו מתעכבים בשלב זה על קיומם או העדרם של קווי דמיון בין הגירסה השקרית שמסר הנאשם למדובב לגבי רצח, שלכאורה, ביצע; לבין הרצח האמיתי המיוחס לו. נאמר רק, כי הנאשם טען בפנינו, כי המציא מה שהמציא בשל שעמום: "כן משעמום, רוצים להעביר את היום איך להעביר את היום" (עמ' 1941). 
בגדר תרחיש שבודה הנאשם כדי לפתור את בעיית השעמום - הגירסה שלפיה רצח הנאשם, מפורטת למדי, ומכל מקום - אם השעמום הוא בעייתו המרכזית של הנאשם, כי אז קשה להתייחס ברצינות לטענות על האלימות באותם ימים.

ב- 27.12.83 נגבתה הודאתו של הנאשם ת133/ המתייחסת לשיחה עם המדובב.
הנאשם טען בחיפה וגם בפנינו, כי הוכה על מנת שימסור הודאה זו.
אין בת133/ הודאה, אלא התייחסות לפרטים שונים בגירסה שמסר למדובב וכיצד הגיע הנאשם לאמירתם. 
יחד עם זאת, השאלה הראשונה שמטיח החוקר בעאטף היא, כי הוא אמר למדובב שרצח נער בשם דני כץ, והנאשם אינו מכחיש את השם.

בפנינו התפתל הנאשם לאורך עמודים שלמים בשאלה האם אמר דני, או דני כץ (עמ' 1949 ואילך). ובסופו של דבר - ספק אם ניתן להגיע לתשובה בשאלה מהי גירסתו באשר לחקירה זו (ת133/). 

הנאשם גם מספר באותו הקשר, כי שיקר "לרופא בפוליגרף" משיקוליו שלו, לא בשל איומים או פחד מאלימות, אלא משום "שבמשטרה מכל דבר עושים לו סיפור" (עמ' 1946).

בסך הכל, התמונה המצטיירת מחקירתו של הנאשם באשר לימים אלה היא כי פעל מתוך בחירה מודעת בין קווי התנהגות חלופיים. 

בתאריך 29.12.83 נרשם ת232/, שכבר הוזכר על ידינו, והמתעד הודאה ברצח דני בסכין.

(2)	ההודעה ת232/

טענתה המרכזית של הסניגוריה בהקשר לת232/, היא, כי אין מדובר בהודאה העומדת בפני עצמה, אלא ברפליקה של שיחת עאטף עם המדובב, והיא מכילה פרטים שאותם אמר הנאשם בשיחותיו עם המדובב.

נראה לנו כי יש ממש בטענה זו. אכן עאטף אומר בת232/ פרטים שנאמרו על ידו למדובב ועל כן הדעת נותנת כי יש קשר בין האמור בת232/ לבין שיחה עם המדובב.
למעשה, גם החוקרים ראו זאת כך.

אנו ערים לכך שחסון גאנם טען, כי לא ידע שהדברים נאמרו בעקבות שיחה עם המדובב, אולם החוקרים לא התייחסו להודאה זו כהודאת אמת (כזכור, עאטף שוחרר לאחריה).

הסניגור מפנה שוב את האצבע המאשימה לנוהג שלא לגבות הודעה בכל מקרה, ללא קשר להערכת החוקרים למידת האמת שמייחסים החוקרים לדברים.

הסכמנו, ואנו מסכימים שוב עם ביקורת זו.

יחד עם זאת, יש בכך שוב ראיה לכך שהחוקרים לא העריכו כי מדובר בהודאת אמת, ולא לחצו על עאטף כדי לגבות ממנו הודאה המנציחה התוודות.

לכאורה, מצויה בידי חוקרים הזדמנות פז: הרי לך חשוד שהתוודה ברצח. אפשר "ליישר" את עניין הסכין, ולגרום לו שיאמר כי מדובר בחניקה, והתיק פוענח.
כפי שמסכים גם הסניגור - ההודאה המצויה בת232/ נשארת בבדידות מזהרת, ובאותו שלב היא אינה מוליכה לשום מקום. 
מבחינת הנאשם, יש בכך גם איתות ברור (שאף עליו כבר עמדנו), שהתוודות, שקרית בחלקה, משרתת את מטרתו כמו הכחשה.

החשיבות היותר גדולה מצויה אולי בגירסת הנאשם בפנינו, באשר לנסיבות אמירת הדברים שתועדו ב232/.
לת232/ מצמיד הנאשם אותו תאור דרמטי שהוזכר בתחילת הדיון, בו: "השכיבו אותי על הרצפה שמו עלי מלמעלה מיטה וסעד דאהר שכב על המיטה והתחיל לירוק עלי למטה ולקלל אותי. 
אחר כך הוציאו אותי מתחת למיטה, ושמו את הרגליים שלי על הכסא. אני שכבתי על המיטה, ואחד מהם ישב על הרגליים והשני התחיל להיכות אותי עם המקל. אני לא גיבור שיכול לסבול מכות. אני מפחד ממכות ומהמשטרה, בבית שהייתי קטן והייתי עושה משהו לא בסדר היו אומרים לי אנחנו נביא לך משטרה, הייתי טס מהבית אז התחלתי להודות להם בדבר שלא עשיתי" (עמ' 1783).

כמעט למותר לציין: אין כל טענת פסול בחיפה המתייחסת ליום חקירה זה. הנאשם לא התייחס בעדותו בחיפה (נ76/) לתאריך זה. אין טענות פסול במסמך שבפנינו.
אף חוקר לא נחקר על אירוע מסוג זה (מבלי להתייחס אפילו לתאריך המדויק).

הנאשם טוען, כי אינו זוכר אם סיפר לעו"ד פלדמן משהו על אירוע זה. הנאשם נשאל על ידינו באשר לכך שהחוקרים לא נחקרו על אירוע המיטה, ותשובתו: 
"אני פה במשפט התחלתי להיזכר בדברים.
ש. לא אמרת לעו"ד פלדמן?
ת. אולי היה חוקר, אולי קראתי לו ולא בא, אז עזבתי את זה." (עמ' 1983).

כל כך פשוט: עו"ד פלדמן אולי היה עסוק בחקירה, ולכן הנאשם שנזכר לפתע באירוע קשה המתעד הודיה לכאורה, פשוט "עזב את זה" לא אמר את זה לסניגורו, לא לפני, ולא אחרי עדותו של חוקר זה או אחר.

כיוון שהנושא נראה לנו (לבית המשפט) חשוב, שאלנו את עאטף פעם נוספת:
"ש. עמדו כאן כל החוקרים, עמדו כאן 20 איש על דוכן העדים ויכלו לשאול אותם: תראו , עאטף אומר שאתם שמתם עליו מיטה ועשיתם ככה וככה הם לא נשאלו על זה.
ת. לא יודע למה לא אמרתי, למה לא קראתי לפלדמן. אולי נזכרתי אחרי שהלכו. לא יודע מה. לא זוכר." (עמ' 1984).

בהמשך חקירתו הנגדית, מאשר הנאשם, כי בת232/ שילב דברים שהיו ידועים לו משמועות שקלט, מהרדיו וכו' באשר לרצח, ומאשר גם, כי אמר דברים מיוזמתו, בשל המכות שהוכה.
הנאשם גם מתאר, כי כל גופו היה כחול ממכות, והוא הובא בפני חובש, שנתן לו כדור וזהו.

בדיון שהתקיים בהארכת מעצרו מספר ימים לאחר מכן, לא מתאונן הנאשם על מכות, ולא מבקש טיפול רפואי.

כנגד האבסורד המתבטא בכך שטענות אלה צצות לראשונה בשנת 2000 (אפילו לא בטענות הפסול ב1999-), מפנה אותנו הסניגור שוב לתמלילי השיחות בין אחמד לעאטף שכבר, הוזכרו לעיל, ובין עאטף לקאסם.

איננו רואים לעסוק בנושא זה יותר ונסכם את הדברים כך: 
יש אכן בתמלילים אמירות של הנאשם אל אחמד או אל קאסם על כך שהוכה. האמירות לא בהכרח משקפות את האמת, ויש בהן לפחות הגזמה רבתי.

התופעה שעצורים מספרים על מכות ,במיוחד כאשר הם מודים (עאטף מודע לכך שאמר דברים שיש בהם הודיה) - אינה חדשה. יש בתמלילים גם אמירות הפוכות (למשל בת414/ אומר הנאשם כי כל החוקרים למעט אחד בשם דני היו בסדר). 

סך הכל האמור בהם אינו יכול בשום פנים ואופן להוות משקל נגד לכך, שמעולם לא נטענו כל אותן טענות קשות שהעלה הנאשם בפנינו. 
אין גם כל הסבר לכך שעאטף לא התלונן בפני שופט המעצרים בכל  הארכות המעצר, על מכות, גם כאשר הוא ממשיך להכחיש את המעשה.

חד משמעית, לא ניתן לדבר על המעצר הראשון בהקשר של אלימות, שיש לה השפעה מצטברת על עאטף. בהחלט יתכן, כי עצם העובדה שנעצר בפעם השניה הייתה עבורו נקודת שבירה, משום שהבין כי המשטרה לא תניח לו, אבל לא מעבר לכך.

ה.	תקופת המעצר השני - סקירה

עאטף נעצר בפעם השניה בתאריך 19.3.84.
כאשר נעצר, היו כבר בידי החוקרים הודאותיהם של שלושת "הסכנינים", דהיינו, נאשמים 2,3,4.
בהערת אגב נעיר, כי החוקרים יכלו להסתפק בנאשמים אלה כמבצעי הרצח (לו מדובר היה בהודאות שהחוקרים הכתיבו), או לחילופין, להסתפק בהודאותיהם של האחרים כראיה נגד עאטף ללא הודאה שלו. 
לא הייתה תלות מוחלטת של החקירה בהודיה של עאטף.

מכל מקום, הודאתו הראשונה של עאטף נגבית ב- 21.3. 
לטענת הסניגוריה, בהודאה זו פותרים לעצמם החוקרים בעיה שהתעוררה עם חזרתם של אנשי המעבדה מבית דורי, כשבפיהם הגילוי,  כי ב- 9.12.83 עבדו בו פועלים, ועל כן קשה להניח שהגופה נותרה בו, תחת המיטה (גם אם מיטה מכוסה עד הרצפה).

כך נולד "הפיצול השני". קרי: הגופה הועברה לאחר הרצח מבית דורי לכרמל ומשם למערה, ו"פיצול" זה הושמע מפיו של עאטף. 
הנאשם, כך על-פי הנטען, "בושל" במשך היומיים, ממעצרו ועד למתן ההודאה, כאשר "המתכון" הורכב ממנה גדושה של אלימות שהופעלה עליו, והפכה אותו לאדם חסר רצון המוכן לומר כל מה שיאמרו לו החוקרים.

הסניגורים טוענים כי העובדה שאין תיעוד ליומיים אלה, מהווה בפני עצמה הוכחה לאלימות. הנאשם אמנם נבדק על-ידי רופא ב- 20.3, כתוצאה מתלונותיו, אולם העובדה שזכה לבדיקה סמוך לאחר האלימות שהופעלה עליו, היא "פשלה" של החקירה, שמקורה בחוסר תיאום בין החוקרים לבין השוטרים בתחנה בה הוחזק הנאשם, ורק בשל כך יש תיעוד לבדיקה.
מיד לאחר גביית ההודאה יצא הנאשם לשיחזור, שגם במהלכו הופעלה אלימות.

לאחר 21.3.84 מסתיימת, כמעט, הפעילות החקירתית לגבי עאטף. לאחר מכן מתקיימות עוד חקירות ב- 26.3.84, בקשר לבגדי המנוח (ת136/). ב- 28.3.84 נגבות שתי הודעות נוספות, זאת כחלק מהשלמת החקירה שנתבקשה על-ידי הפרקליטות.

כמעט חודשיים לאחר מכן, ב- 21.5.84, נחקר עאטף בחשד לרצח נוסף, של דפנה כרמון. 
לטענת החוקרים: במהלך חקירתו ברצח דפנה כרמון אמר עאטף מספר דברים ביחס לבגדיו של דני המנוח. 

סך הכל ימי החקירה האקטיביים לגבי עאטף, במעצר השני - אינם רבים, ולהלן נתייחס אליהם.

ו.	היום הראשון למעצר - 19.3.84

(1)	המעצר

בשעה 05:00 יצאו החוקרים לעצור את עאטף, שנעצר בביתו בוואדי אל עין.
על דו"ח המעצר (ת218/) חתום שמשון נוי.

לדברי הנאשם, החוקרים העלות אותו לג'יפ והעבירו אותו החוקרים בדרך עפר, המובילה מביתו לכביש הראשי. הוא אינו זוכר מי היו החוקרים. 
בכביש הראשי המתינה מכונית משטרה, ובה חסון גאנם וחוקרים נוספים. חסון גאנם היכה אותו מיד על מצחו במכשיר קשר, וגרם לפצע מדמם במצחו.
אגב המכה, אמר לו חסון גאנם - "יא מאניאק, במעצר הראשון לא רצית לדבר, עכשיו דיברו עליך הסכניניים" (טענה 6 במסמך, עמ' 1824 לפרוטוקול).

המכה במכשיר הקשר על מצחו של עאטף, היא תחילת האלימות במעצר השני, ויש על כן מקום להתייחסות של ממש אליה. למידת האימון שניתן לתת בגירסה זו, יש השלכה, גם לגבי כל שאר טענותיו של עאטף בדבר האלימות.
התנהגותם של החוקרים, לפחות ככל שמדובר בתיעוד אירוע מעין זה, גם היא יכולה להוות אמת מידה להמשך הדיון. 

על דו"ח המעצר ת218/ - חתום שמשון נוי. אין טענת פסול המופנית אליו.
במהלך המעצר נערך חיפוש על גופו של עאטף. את החיפוש ערך חסון גאנם, אשר רשם כי נתפס על גופו של עאטף סכום כסף.
כל החוקרים שוללים את טענתו של עאטף על כך שהוכה מיד עם מעצרו במכשיר קשר.
אם נבחן את הטענה בכלים של היגיון - נראה כי היא חסרת היגיון. 
ברור, לכל חוקר מתחיל, כי סמוך לאחר המעצר יהיה צורך להאריך את המעצר בבית המשפט.

בשנת 1984 עמדו לרשות המשטרה 48 שעות עד להארכת המעצר, אולם כיוון שהנאשם נעצר ב- 05:00 (04:00 לפי טענתו) לפנות בוקר, הרי הארכת המעצר חייבת להיות כבר ביום הדיונים שלמחרת לכל המאוחר. 

בפנינו הדגישה הסניגוריה את המרחק (בזמן) הקיים תמיד בין החבלות, ובין הארכת המעצר בבית המשפט, שבעקבותיה יש לעתים הוראה על בדיקה על-ידי רופא. 
הנחתת מכה במצח באמצעות מכשיר קשר, שכמעט בהכרח חייבת להסתיים בחבלה חיצונית, הינה, איפוא פעולה חסרת היגיון, במיוחד כך כאשר אין מדובר במהלך חקירה, אלא סתם כך אלימות לשמה, על-פי תיאורו של הנאשם.

אין מחלוקת, כי אכן הנאשם נפגע במצחו. בבדיקה רפואית שנערכה  יום לאחר מכן על-ידי ד"ר וולף (נ19/) מופיע תיעוד של הבדיקה, וממצא על קיום פצע במצח.
עוד לפני נ19/ קיים  דו"ח שנרשם על-ידי חסון גאנם ת319/. 

הדו"ח הוא קצר וזו לשונו:
"היום בתאריך 19.3.84 בעת שהגענו עם העצור עאטף סביחי למשרד החקירות בעכו, התחיל להשתולל והיכה את ראשו בקיר כאשר שמע שגם אחמד קוזלי נעצר.
אני תפסתיו שיפסיק להשתולל ונזל לו דם ממצחו ושטפתי לו את פניו בברז מים."

המחלוקת היא איפה בין מכה במכשיר קשר, לבין הטחת ראש בקיר. 

לפני שניגש לקביעת ממצאים בנקודה זו נעיר ההערה הבאה:
גם בהנחה שהנאשם  אומר אמת, והחוקר משקר - ת319/, או מסמך דומה לו, הינו מהלך שיש לצפות לו:
כיון שלחוקרים ברור כי פצע במצח אינו יכול להעלם, וכי אפילו לא יתלונן על כך הנאשם - עלול בית המשפט לשים לב לכך בעצמו, יש היגיון, בהמצאת "סיפור כיסוי".

האם אכן "סיפור כיסוי", או שעאטף הטיח את ראשו בקיר, כנטען?
התעודה הרפואית אינה יכולה לענות על כך, ולא נותר לנו אלא להתייחס לראיות נסיבתיות אחרות, אם קיימות כאלו.

בת319/ טוען חסון גאנם, כי הנאשם הטיח ראשו בקיר לאחר ששמע כי אחמד קוזלי נעצר אף הוא.
חסון גאנם לא ידע להסביר, מה בעובדה שגם קוזלי נעצר, גרם לעאטף להגיב כפי שהגיב. 

הסנגוריה טוענת בהקשר זה: "מאחר ואחמד קוזלי היה עצור עם עאטף כ- 40 יום במעצר הקודם מפתיע מאוד שהשמועה על מעצרו של אחמד קוזלי גורמת לעאטף תגובה כזו של הטחת ראשו בקיר" (עמ' 218 לסיכומים).

לכאורה, יש היגיון במה שטוענים הסניגורים, אלא שרק לכאורה. על-פי התרשמותנו - עבור עאטף, העובדה שגם אחמד קוזלי נעצר - יכולה להיות בשורת איוב. המעצר של קוזלי ממחיש לו, כי מדובר בהצמדות של המשטרה לחשדות שיוחסו להם במעצר הראשון, וכי החוקרים לא ירפו ממנו בקלות.

עאטף, בהיותו אדם נבון, יכול בהחלט להבין את המשמעות של צירוף המעצרים. ואכן, יש בכך כדי לגרום לייאוש.

(רק דרך אגב - בחיפה טען הנאשם כי שמע על מעצרו של קוזלי רק לאחר 15 יום מאמו (נ76/ 1812), אולם קוזלי סיפר בעדותו לפנינו, כי הוא ועאטף נעצרו יחד, ע"י החוקרים שהתפצלו למספר צוותים (עמ' 997)).

בגדר ראיות נסיבתיות, מפנה התביעה לכך, שעאטף אכן מגיב על מצבים קשים מבחינתו, בדרך של הטחת ראש.
אין מחלוקת, כי במהלך חקירת הרצח של דפנה כרמון, דפק את ראשו בחלון (עמ' 1827).

הנאשם מצביע על כך כראיה לאמינותו: הנה, בעניין דפנה כרמון לא העליל על החוקרים, כי הם שהיכו בראשו.
ובאותה מידת היגיון ניתן לשאול: כלום יכול היה חסון גאנם לצפות שכך יגיב הנאשם בחקירה מאוחרת יותר על רצח אחר, באופן שהעקביות שבהתנהגותו תהיה בפני עצמה ראיה?

עוד מסתבר, כי הנאשם אמר לקוזלי כבר במעצר הראשון, בשיחה המוקלטת ת413/, מיום 4.1.84 כי "אתמול רציתי לדפוק את הראש שלי חזק, על מנת לפתוח אותו בה" (ת413/ עמ' 16).

גם בשיחה נוספת מיום 1.1.84 אומר הנאשם: רציתי לדפוק הראש שלי בקיר אבל פחדתי שישבר הראש שלי ואמות" (ת411/ עמ' 11) .

כל ההקלטות שהוזכרו לעיל תומללו רק בשלב הרבה יותר מאוחר (בחודש אפריל 1984). כך שאין לחשוד בחסון גאנם שידע על נטיותיו של הנאשם בנושא הטחת הראש בקיר, ובחר דווקא בתירוץ זה כדי להתאים עצמו לקווי ההתנהגות של עאטף. 

על סמך מצבור הנתונים שפורטו לעיל - אנו מעדיפים את גירסת חסון גאנם על פני גירסת הנאשם, וקובעים, כי אכן הנאשם השתולל ודפק ראשו בקיר וכך נפצע.
אין גם שום רבותא בכך, שגם נאשם 1 אחמד קוזלי משתולל ופוגע בעצמו באותו יום כאשר נעצר (ראה סיכומי הסניגור - עמ' 220).

אחמד קוזלי משתולל באופן כללי; הוא בעל מזג סוער. השניים גם דיברו ביניהם במעצר הראשון (כפי שצוטט לעיל) ומן הסתם גם בתקופה שבין המעצרים, על אפשרות זו. 
השתוללות ופגיעה בעצמם, בין כפורקן לתחושת ייאוש וכעס, ובין במטרה להשתמש בכך כנגד החוקרים ("לעשות דאווינים") - אינה זרה לשניהם.

כיוון שהסנגוריה טוענת, כי התופעה שבה "מייחסים" שוטרים סימני אלימות על גופו של נחקר לפגיעה שפגע בעצמו, ידועה ומוכרת לנו מן הניסיון המשפטי המצטבר, נאמר, כי גם האפשרות האחרת מוכרת לנו מן הניסיון המשפטי המצטבר. במקרה זה, גם עאטף וגם אחמד קוזלי מספקים את הראיה במו פיהם.

(2)	על התבטאות הסניגוריה

בין תאריך ה- 19.3.84 ועד ה- 21.3.84 (גביית ההודאה והשיחזור) ישנן מספר פעולות חקירה. הנאשם גם נבדק על-ידי רופא ולכך נתייחס להלן.

אולם עד שאנו עושים זאת, נדון קודם בטענה כללית שהעלתה הסנגוריה בדבר העדר מוחלט של תיעוד לגבי החקירות שבוצעו בימים שמ- 19.3 עד 21.3.84.

אמרנו - טענה כללית שהעלתה הסנגוריה ובכך נקטנו לשון עדינה.

בפועל, טענותיה של הסנגוריה הן השתלחות חסרת רסן בחוקרים ובפרקליטות.

להלן, חלק מהתבטאויותיה של הסנגוריה: "...מי נתן להם סמכות למשרתי ציבור אלה, לבלוע להעלים למחוק יומיים מחקירת חשוד ברצח עד שלפתע מתוך התוהו ובוהו מתפרצת בצהלת גיל האמירה: העצור עאטף סביחי מוכן לספר את כל האמת על רצח דני כץ.
כיצד מעלה התביעה הכללית על דעתה כי יש לה איזה סיכוי להביא עדות בדבר הנסיבות...לנוכח מלאכת השמדה והשחתה זו של ראיות...ראה התנהגותם המחפירה של החוקרים שנתן החוק בידיהם אמצעים לחקור לעצור ולחפש והם הפכו אותה לגרדום לתלות עליו את חייהם של אומללים אלה שנפלו בידם.
תביעה כללית ראויה והגונה לא הייתה מנסה אפילו להגן על התנהגותם של החוקרים ולבוא לבית המשפט עם שק נקוב זה של חקירה שתוקה עיוורת ואילמת.

את קלקולי החוקרים...לא תצליח התביעה לתקן באמצעות עדויות הנאשמים שאכן יש בהם לא אחת אי דיוקים וסתירות אך אלה מתרחשים משום שהחוקרים העלימו מהם את חומרי החקירה..." (עמ' 228 לסיכומים הכתובים).

ללא ספק: כתב אישום של ממש, מנוסח בצורה חדה ובוטה, בעברית יפהפייה.
לו היו הדברים נאמרים באולם בית המשפט, הדעת נותנת כי תגובתנו הראשונה הייתה לומר לסניגור - לאט לך.

כדי להטיח את הדברים הללו צריכות להיות ראיות של ממש, הרבה מעבר למה שיש בפנינו. למעשה, מה שעשה הסניגור הוא, להלביש את השערותיו, את הדברים שעליהם נטושה המחלוקת, בלבוש של מסקנה מוכחת, כאשר לכך התווספה קורט דמגוגיה.

איש עדיין לא קבע (פרט לסניגור), כי מדובר "בהשמדה והשחתה" של ראיות, ולא ברור לנו לאילו ראיות היכוונה.

הסנגוריה מתייחסת לשעות מסוימות שבהן טוען עאטף להפעלת אמצעי אלימות מוגדרים.
קיימת לפחות אי בהירות באשר לתאריך שבו בוצעו אותם מעשי אלימות (לגירסת הנאשם) כאשר דווקא טענת הסנגוריה היא, שעאטף טעה בתאריך, והנושא כולו יובהר בהמשך.

הטענה כי החוקרים הפכו את היכוח שבידיהם ל"גרדום כדי לתלות בעזרתו אומללים שנפלו לידיהם", היא בשלב זה תיזה של הסנגוריה, שעומדת לבחינה במשפט הזוטא, הא ותו לא, כאשר מנגד עומדת טענת התביעה כי ההודאות ניתנו מרצון טוב וחופשי, ובכך דן בית משפט זה, במשפט חוזר.

לא היה כל מקום גם להתזת רפש כלפי התביעה.
האמירה כי "תביעה כללית ראויה והגונה" לא הייתה מנסה להגן על החוקרים - משמעה, כי התביעה הכללית במקרה הנוכחי לא הייתה "ראויה והגונה".

התרשמותנו במהלך הדיון הייתה הפוכה.
לא שמענו בדל טענה במהלך הדיון לגבי תפקודה של התביעה, והסנגוריה אמרה גם דברים בשבחה.
בפועל - לולא אורך הרוח והסובלנות שגילתה התביעה, ספק אם יכולה הייתה הסנגוריה לחקור את הנאשמים בחקירה ראשית מדריכה עד כדי הכנסת דברים לפיהם.

ועל כל אלה - האמירה, כי בעדויות הנאשמים יש אי דיוקים וסתירות היא לשון המעטה, אם הייתה אי פעם כזו.

כדי להגדיר עדויות המכילות טענות שלא בא זכרן אלא בשנת 2000 (לעתים אפילו לא בשנת 1999 עת הוכן המסמך ובו טענות הפסול), שעות של עדויות רבות בהן "בורחים" הנאשמים כל אחד "למנטרה" שלו: מה שאמרתי אמרתי, שיקרתי, לא זוכר, מהמכות והאיומים אמרתי, אני בדווי טיפש וכיוצא בזה, עדויות שלעתים קרובות לא ניתן להגדירן אפילו כמסננת, בשל ריבוי החורים שבהן - כעדויות שיש בהן "אי דיוקים וסתירות", צריך הרבה רצון טוב, והתעלמות מהמציאות.

אי אפשר לתלות גם את כל "הקלקולים" שבגירסת הנאשמים בחוסר תיעוד.

כך למשל (נושא משותף לכל הנאשמים), כאשר עוברים הנאשמים מגירסה בחיפה לפיה לא אמרו כלל את הדברים המיוחסים להם, והחוקרים רשמו מה שרצו והחתימו אותם על כך, לגירסה ולפיה אמרו את הדברים, תוך שהם ממציאים אותם בעזרת מילים ש"זרקו" להם החוקרים, או כהמצאה עצמאית שלהם - לא ניתן לתלות זאת בתיעוד או חוסר תיעוד.

חוסר תיעוד ראוי אכן לביקורת, ועל כך כבר הערנו. אולם הוא איננו חזות הכל, ומכל מקום, בחוסר תיעוד כוונתנו בעיקר לאותה שיטה שבה לא נרשמים כל דבריו של חשוד, כאשר אין בהם חידוש. ולא יהא זה מיותר להזכיר שוב, כי בחיפה תועדה גירסתם של הנאשמים בטענות הפסול המפורטות שהוגשו, ובעדותם של הנאשמים, וזאת סמוך לזמן מעשה.

(3)	ההודעות ת320/, ת321/

מעאטף נגבו שתי הודעות ביום זה, וכן הובא לבית המשפט לצורך הארכת מעצר.
ההודעות הן ת320/, ת321/.
ההודעות אינן מתייחסות לרצח אלא לעובדות שבשוליים: קשריו של עאטף עם עובדי הסופר שבו עבדו גם נאשמים 2,3,4, קשריו עם נאשם 1 וכן מקור הכסף שנמצא בכיסו.

באשר להודעות אלו טוען עאטף,כי חסון גאנם התנהג בסדר: "הוא שאל אותי ועניתי" (עמ' 1827). 
למרות זאת, טוען עאטף כי: "קראתי את העדות הזו ויש הרבה דברים שלא אמרתי אותם בכלל יש הרבה דברים לא אמת בעדות הזו" (עמ' 1827).
בהמשך אומר עאטף, כי חסון גאנם "סתם כתב דברים", והוא גילה זאת רק כאשר התכונן לקראת המשפט בתל-אביב.
כשהוא מתבקש לומר מהם הדברים שחסון גאנם "סתם כתב אותם", מסתבר שכוונתו, למשל, לכך, ששתה עם הנאשמים האחרים בירה ופרטים נוספים מסוג זה, שספק אם חוקר כלשהו היה טורח להמציאם (גם בהנחה שהוא מושחת ומוכן לשקר), משום שהם אינם תורמים לחקירה.
כמעט למותר לציין, כי הטענה בדבר "ההמצאות" של חסון גאנם, עלתה רק בפנינו.
הנאשם גם טען שלא חתם על ההודעה ת320/, משום שהחתימה היא "עאטף סביחי", והוא לא יכול היה אז לכתוב זאת, ומעולם לא כתב "סביחי".
בחיפה, למרבית הפלא, טען הנאשם כי הוא מזהה את חתימתו, וכשנדרש להסביר זאת בפנינו אמר "אז אולי לא שמתי לב". 

לא נתעכב יותר על הודעות אלה (ת320/, ת321/) ונאמר רק כי גירסתו של הנאשם בפנינו ביחס אליהן, ספק אם היא ראויה לאימון, בשל חוסר הסבירות שבה.

(4)	הארכת המעצר

באותו יום הובא עאטף להארכת מעצר. הגם שהוכה במהלך מעצרו, ואת הדם שנזל מפניו שטף חסון גאנם עובר להבאתו בפני שופט, לא התלונן בפני השופט, כי: "תבדוק כמה מעצרים הייתי, תבדוק כמה התלוננתי, נמאס לי מהשופטים האלה, אל תספר לי על השופטים.
ש. כל השופטים היו כאלה, לכל השופטים לא האמנת?
ת. כן, עד היום לא מאמין בשופטים. לא מאמין באף שופט" (עמ' 1841).

חוסר האימון בשופטים - אינו נושא בפני עצמו, ואם אנו טורחים להזכירו, הרי זה רק כדי להצביע על כך שחוסר תלונה - אינו נובע בהכרח מחששו של הנאשם מפני החוקרים, אלא משיקולים עצמאיים שלו.

הסניגורים, בסיכומיהם, מצטטים את הנאשם כמי שהשיב לשאלה מדוע לא התלונן בפני השופט במילים "אולי פחדתי מהשוטרים" (עמ' 219 לסיכומי הסניגורים). 
כיוון שהסניגורים מצטטים תשובה זו (מעמ' 1842 לפרוטוקול), כדאי אולי לצטט מה בדיוק אמר הנאשם: "אולי פחדתי מהמניאק שלך, מהחוקרים, מהזבאלה"".
זאת, לאחר מספר פעמים שבהם אומר הנאשם כפי שהובא לעיל, כי הוא לא אמר לשופט מאומה משום שאינו מאמין בהם. 
כדי להשלים התמונה נציין, כי הנאשם לא היסס לומר לשופט שהוא אינו מכיר את המנוח, וכי בהארכת מעצר שלאחר מכן, כן אמר לשופט,כי הסימן במצח הוא כתוצאה ממכה במכשיר.

במאמר מוסגר נעיר, כי כדאי לעיין בעמ' 1842 כולו, המכיל גם התפרצות זעם של הנאשם 1, אחת מיני רבות.
זו גם דרך שהנאשמים כולם נקטו בה לעיתים, ונראה היה שהתפרצות הזעם החליפה תשובות ענייניות.

ז.	יום החקירה השני - 20.3.84
(1)	אירוע "העיגול"

את טענתה כי ב- 19.3.84 היו שעות חקירה לא מתועדות מבססת הסנגוריה על כרטיס החבוש ת408/ יחד עם גירסת הנאשם. 
לטענת הסניגורים: כרטיס החבוש מעיד על כך, כי עאטף הוצא מבית המעצר בזיכרון יעקב בשעה 15:00, והוחזר בשעה 20:18.
משמע, לדעת הסניגורים, הוא נחקר במשך כ5- שעות חקירה.

על מה שקרה באותן שעות העיד הנאשם בחקירה ראשית, כי נלקח מזיכרון יעקב לעכו, על-ידי החוקר אזולאי, אשר נתן לו בדרך מכות בבטן, הוא או מישהו עם זקן.
בעכו נלקח לקומה הראשונה, שם הכניס אותו סלוק לחדר, סימן בעט עיגול על הקיר ואמר לו לשבת על הברכיים ולהסתכל כל הזמן בסימן. אחר כך התחילו לתת לו מכות על כפות הרגליים עם מקל וגם היכה אותו על הכתף (עמ' 1738).

לכאורה - תמונה ברורה וחד משמעית: 
זמן פנוי של חקירה שלא ידוע מה קרה בו, אלא מפי הנאשם, המספר בדיוק מה קרה באותו זמן.

אולם, בדיקה מעמיקה יותר מצביעה על כך שהדברים אינם כל כך פשוטים. מסתבר, כי את אירוע "העיגול" (הגדרה כללית לתיאור האלימות שהובא לעיל מפי הנאשם), יחס הנאשם בחיפה לא לתאריך 19.3.84 אלא ליום שלמחרת 20.3.
ולא סתם ייחס זאת הנאשם ל- 20.3, אלא שבטענות הפסול בחיפה (ת132/), פירט הסניגור וציין כי לאחר הארכת המעצר נשלח הנאשם למשטרת זיכרון, ישן שם לילה אחד, ורק "לאחר יום"  הוחזר למשטרת עכו (שם התרחש אירוע העיגול).                              

במילים אחרות, לא ייתכן כי אירוע העיגול ארע ב- 19.3, שכן באותו יום נלקח מעכו לאחר הארכת המעצר.

אם לא די בכך, גם במסמך, שהוגש אחרי שעות עמל רבות של הסניגורים הנוכחיים, יוחס אירוע העיגול ל- 20.3.84 (טענה 9).
ודוק: מדובר בסך הכל ב- 3 ימי חקירה: 19,20,21 בחודש מרץ.

19 בחודש, הוא יום המעצר והחקירה הראשון וקשה להניח שתיפול טעות בנושא זה.
אמרנו, ואנו שבים ואומרים, כי אנו מוכנים לקבל טעויות בתאריך של הנאשמים מבלי לייחס להן משקל יתר.
אולם זאת כאשר מדובר בטעויות שעל פניהן יש בהן סבירות, והן אכן נראות כטעויות.

בעניינו של עאטף - קשה מאוד להבין היאך טוען הנאשם לאורך כל הדרך כי הדברים אירעו ב- 20.3, ורק בעדות בפנינו זזו הדברים אחורנית, במיוחד כך, כאשר יש גירסה פרטנית, כאמור לעיל, באשר לגלגוליו של הנאשם באותו יום.

התביעה טוענת, כי הזזת מחוגי התאריך באירוע "העיגול" לאחור, אינה סתמית, והיא באה כדי לענות על צורך שהיה לנאשם ליצור זמן להפעלת האלימות שגרמה לממצאים שנמצאו בנ19/.

אם אכן ארע אירוע העיגול, לרבות המכות על הכתף רק ב- 20.3, לא היה זמן רב לחוקרים לעשות זאת, שכן הנאשם הוצא באותו יום מזיכרון יעקב רק בשעה 13:40 על-פי ת408/ (כרטיס החבוש).
בשעה 16:45 כבר נבדק על-ידי ד"ר וולף, ויש גם לקחת בחשבון את זמן הנסיעות.
משמע - לא היה זמן רב לאלימות ועל כן מזיז הנאשם את האירוע אחורנית, כדי שיוכל לטעון שהוכה במשך שעות.

ההגנה טוענת, כי אין ספק שעאטף טעה, שכן בחיפה העיד שבדיקת הרופא הייתה ב- 21.3 למרות שאין מחלוקת כי הייתה ב- 20.3. 

גם בנושא זה, יוצאת הסנגוריה בשצף קצף נגד התביעה, "שנזקקת לעזות מצח שאין לה שיעור כאשר היא באה חשבון עם הנאשם שאולי התבלבל בין שני ימי חקירה סמוכים, כאשר אוכפי החוק...זלזלו בחובתם לתעד את מהלכי החקירה...ולספק מצפן שיאפשר לנאשם ולבא כוחו לשרטט מחדש את ימי השאון והזעם של החקירה..." (עמ' 222).

בשל "שצף קצף" זה אולי לא יהא זה מיותר להזכיר שוב, כי "ימי השאון והזעם" שורטטו על-ידי הסנגוריה דווקא, הן בתל אביב והן בחיפה, כאשר אירוע "העיגול" תופס מקום של כבוד עפ"י השקפת הסניגוריה, דווקא ב- 20.3 וזאת לאחר בירור עם הנאשם, גם בחיפה, כשזכרונו היה טרי, וגם בת"א כאשר הוקדשה לו מלוא תשומת הלב. התעודה הרפואית נ19/ יחד עם ת186/ יכלו להוות "מצפן" רב עוצמה, כדי "למקם" אותה אלימות ספציפית, בייחס אליה, במשפט שהתקיים אך חודשים אחדים אחרי האירועים הללו.

הנאשם עצמו, לא מסר גם בפנינו גירסה של ממש שאפשר להתבסס עליה:
"...וסיפרת את זה לעו"ד פלדמן? (היכוונה לכך שהיו 3 ימי חקירה עד ההודאה)
ת. אני מניח שסיפרתי לו אני לא זוכר אם אמרתי לו 3 ימי חקירה או לא אמרתי לו.
ש. תיארת לו כל יום בנפרד ועברתם על הכל?
ת. כן. אמרתי לו שזה היה ביום הראשון של המעצר שלי.
...
ש. יכול להיות שפעם זכרת אחרת?
ת. יכול להיות.
ש. בסעיף 9 כתוב שהסיפור עם העיגול בקיר היה ביום שני.
ת. היה בלבול פה, טעות לא יודע" (עמ' 1845).

בהמשך הולך הנאשם ומסתבך בגירסתו, ואינו יכול לצאת מפיתוליה.

מכל מקום, הצמדות, ככל האפשר, לנתונים האובייקטיביים תביא לסיכום הבא:
1)   הגירסה העקבית עד ליום הדיון בפנינו, הייתה כי אירוע העיגול התרחש ב- 20.3.
2)   הטעות של הנאשם בחיפה בעניין תאריך הבדיקה אצל ד"ר וולף, גם היא אינה חד משמעית, שכן גם בחיפה תיקן עצמו בנושא זה, כאשר מלכתחילה טען, כי הוחזר לתחנת זיכרון בשעות הצהרים וביקש ששוטר ייגש אליו בשל כאבים שחש. רק מאוחר יותר תיקן ואמר, כי חש כאבים בלילה, ועל כן ביקש בבוקר המחרת 21.3, כי יגיעו אליו, ואז גם נבדק.
3)   הנאשם טען כי לא פנה לאנשי הצח"מ בבקשת עזרה רפואית אלא לשוטרים בתחנה.
במסמך ת186/ כותב החוקר אזולאי, כי בתאריך 20.3.84 בשעה 16:00 פנה אליו הנאשם וביקש לראות רופא.
הוא ביקש את רשותו של מפקד הצח"מ גולדגרט להביא אותו לרופא, ומיד בשעה 16:35 הובא לרופא.

המסמך ת186/ הוא על-פי השקפתנו המסמך החשוב ביותר. גם בהנחה שאזולאי הרביץ לנאשם, וחטא בכל חטא אפשרי שמיוחס לו - הוא לא יכול היה לדעת בזמן כתיבת ת186/, כי תהיה חשיבות ויהיה ויכוח על תאריך הבדיקה, ועל כך שהנאשם פנה אליו בבקשה לראות רופא.
ת186/ הוא מסמך פשוט, לקוני, שאין כל סיבה לפקפק בו, בודאי לא לעניין התאריך.

השילוב שבין ת186/ ותעודת הרופא נ19/, המשקפת כי בדיקת הרופא הייתה מיד לאחר מכן, מביא אותנו למסקנה, כי אכן, כפי שנכתב בטענה 9 לטענות הפסול שבפנינו, את אירוע העיגול ייחס הנאשם ל- 20.3, והניסיון להקדים אותו ל- 19.3 הוא ניסיון מאוחר, שנעשה ממש לפני העדות בפנינו, מתוך מחשבה מפוקחת של אדם נבון ומחושב.

(2)	אישור הבדיקה הרפואית

בסיכומיה מייחסת הסנגוריה חשיבות גם לשאלה מי אישר את בדיקת הרופא.
בת186/ טוען אזולאי, כי פנה לגולדגרט, והלה אישר לו לקחת את עאטף לרופא.
גולדגרט אכן לא זכר ספציפית אישור זה, אולם אמר כי אם כך כתוב בת186/, הרי שכך היה. אין סיבה לפקפק לא בתשובה זו שיש בה משום לקיחת אחריות, ולא באמור בת186/.
העובדה שהחוקר סלוק זכר, כי אף אליו הייתה פניה בנושא אישור הבדיקה הרפואית, והוא אישר אותה, איננה סותרת את האמור בת186/, אשר נכתב כאמור כדיווח מיידי, וקשה להניח כי מבחינתו של אזולאי (כותב ת186/) הייתה נפקות לשאלה מי אישר את הבדיקה, סלוק או גולדגרט, ובלבד שהיא אושרה.

עניין האישור חשוב רק כבסיס לטענתה של הסנגוריה, כדלקמן: "מה שברור הוא כי מבחינת  הצח"מ הבאתו של עאטף לרופא באותו יום היא כשלון. הבדיקה קרובה מדי למועדים בהם הוא הוכה ולכן נמצאו ממצאים" (עמ' 224).

טענת הכישלון מייצגת שוב את תפיסתה הבסיסית של הסנגוריה ולפיה מדובר בחבר קושרים, החוקרים, שעשה כל שביכולתו כדי להעלים אמת. 
עובדתית: בין אם גולדגרט אישר את הבדיקה כאמור בת186/,  ובין אם סלוק אישר אותה, מדובר בבדיקה שאושרה בדרגים הגבוהים של אנשי הצח"מ.

מדוע להסיק על כשלון, ולא על מדיניות הוגנת של הצח"מ, להיענות לבקשתו של עצור לבדיקה רפואית, משום שאין לצח"מ מה להסתיר וממה לחשוש?

(3)	הבדיקה הרפואית

עאטף נבדק על-ידי ד"ר וולף, שכתב בנ19/ (התעודה הרפואית) כדלקמן:
"מתלונן על מכות בראשו, בגבו, לפי דבריו לאחר מכות אשר קיבל אתמול בקרית חיים."

נעצור כאן כדי להעיר: הרבה הערות ציניות וביקורת בוטה, הוטחו במהלך הדיון בתיק זה ברופאים אשר לא תיעדו את תלונות החשודים. הטענה הייתה כי הרופאים כולם, לרבות אלה שאינם מועסקים במשטרה וכל חטאם הצטמצם בכך שנאשם זה או אחר הובא בפניהם לבדיקה, עשו יד אחת עם המשטרה, לא רשמו את תלונות הנאשמים, כדי לא להנציח תלונה מיידית על מכות. 
ודווקא רופא משטרתי רושם במפורש, כי הנאשם מייחס סימנים שבגופו, למכות.

ד"ר וולף מצא פצע בגודל 2.0 X 0.5, במצח עליון משמאל, "לא מהיום".
על קיומו של פצע שכזה לא הייתה כאמור מחלוקת, והמחלוקת הייתה בשאלת הדרך בה נגרם: מכה במכשיר קשר - כטענת הנאשם, הטחת ראש בקיר - כטענת חסון גאנם.
קביעתו של ד"ר וולף, כי הפצע "אינו מהיום" מדויקת: הבדיקה הייתה כאמור ב- 20.3.84, הפצע נגרם יום קודם, יום מעצרו של עאטף ב- 19.3. 

בהמשך מתעד ד"ר וולף את הממצאים הבאים:
סימני שטף דם תת עורי בגודל - 10.0 X 0 בשתי הכתפיים, לדעתו מלפני כמה ימים וכנראה מנפילה על גבו, שטף דם רחב משני הצדדים של עמוד השדרה ברוחב עד 0.3 ס"מ ואורך כ- 8 ס"מ עם אותם סימנים של צבע אשר על הכתפיים, כמו כן מתלונן על כאבים במותן ימין. בבדיקתי אין שום סימן להצדקת תלונתו, לא מצאתי שום סימני חבלה נוספים".

סביב האמור בנ19/ ניטשה בפנינו מערכה קשה:
כפי שניתן להבין, טענת ההגנה היא, כי נ19/ מתעדת את המכות שספג הנאשם באירוע העיגול, כאשר הוכה במקל על גבו. הכישלון של הצח"מ בכך, שהנאשם הובא לבדיקה איפשר הוכחת טענתו. התביעה מבקשת לקבל את מסקנותיו של ד"ר וולף, לרבות המסקנה, כי מדובר אולי באירוע נפילה.

(4)	עדותו של ד"ר וולף

כיון שעניין הממצאים בנ19/ מהווה אחד השיאים בטיעוני ההגנה, נרחיב מעט את הדיבור בנושא זה.
ד"ר וולף העיד הן בחיפה והן בת"א.
מטבע הדברים, העדות בחיפה "חיה" יותר (או זהו לפחות הרושם העולה מקריאתה).
בפנינו, לא זכר ד"ר וולף את האירוע, ודבריו היו יותר בגדר ניסיון פרשנות על דברים שכתב לפני 16 שנה.

בחיפה, הוסיף ד"ר וולף לאמור בנ19/ את הפרטים הבאים:
1)  הוא ציין מיוזמתו, כי כנראה שטף הדם נגרם מנפילה;
2)  שטפי הדם היו משני צדי עמוד השדרה, באזור השרירים שמתחת לכתפיים;
3)  שטפי דם סימטריים כפי שמצא אצל עאטף אינם דבר שרופא נתקל בו לעיתים קרובות ולכן ציין את הערכתו;
4)  הוא לא מצא לנכון לשלוח את עאטף לצילום.

הסניגורים בת"א שמו את הדגש על נקודות שונות מאלה שעליהן נחקר בחיפה, ולשאלותיהם - הוסיף ד"ר וולף את הפרטים הבאים:
1)   כאשר כתוב בנ19/ לפני כמה ימים - הכוונה יותר מ- 24 שעות.
2)   הסימטרייה - היא שהביאה אותו לחשוב כי מדובר בנפילה.

3)  ניתן לגרום חבלות מסוג זה גם במקל, אולם אז "צריך לעשות ביחד בשני הצדדים באופן סימטרי בדיוק" (עמ' 833 לפרוטוקול).
4)   הוא אינו זוכר אם הכתמים משני צידי עמוד השדרה היו אנכיים או אופקיים "אני מניח שהם היו אנכיים אבל איני זוכר, לא נראה לי שמדובר בפס אופקי שחוצה את עמוד השדרה." (עמ' 833).
5)   הוא אינו זוכר מדוע לא שאל את עאטף כיצד נגרמו הפגיעות אם אכן לא שאל אותו (עמ' 834).

בעקבות תשובה אחרונה זו, שאל הסניגור בסרקזם את העד:
"ש. אני מעלה השערה זדונית שאתה לא שאלת אותו, כי הוא אמר לך שהוא קיבל מכות משוטרים ואתה רצית איכשהו להחליק את זה וכדי שזה לא ישמש נגד החוקרים כתבת שזה מנפילה."
ד"ר וולף השיב באלגנטיות רבה: "אני מודה לאל שזו רק השערה אצלך" (עמ' 834).

אנו סבורים שלו רצה ד"ר וולף לחפות על השוטרים (הטפשים, שמכים את החשוד ומביאים אותו לבדיקה רפואית לתיעוד סימני המכות) - יכול היה, למשל, לא לתעד את תלונתו של עאטף על מכות.

מכל מקום, אנו לא מצאנו הצדקה לפקפק במניעיו של ד"ר וולף ובנכונות רישומיו והתרשמותו. אין בכך, קביעה כי אכן כך נגרמו הסימנים, אלא רק כי כך התרשם בזמנו הרופא.

(5)	עדותו של ד"ר מצקיס

הסנגוריה הביאה מצידה את הפתולוג ד"ר מצקיס, כדי שיחווה דעה על סמך הממצאים שבנ19/, באשר לאופן היווצרות הממצאים הנ"ל.
לד"ר מצקיס  כבר התייחסנו במהלך הדיון בשיניו של פתחי, ולא נחזור על דברים שנאמרו שם.

להלן נתייחס רק לדבריו בענייננו:
קביעתו הבסיסית של ד"ר מצקיס היא כי הממצאים אצל עאטף נגרמו, כנראה, ממכות.
"חבלות בגב שכיחות מאוד כתוצאה ממכות, המיקום והגודל של החבלות שנמצאו אצל עאטף מתאימות לחלוטין לכך שנגרמו על-ידי מכות" (נ90/ סוף פסקה 1, בתרגום חופשי מאנגלית).

סעיף מרכזי וארוך מוקדש בחוות הדעת למחדליו של ד"ר וולף, ביקורת על כל מה שצריך היה לעשות ולא עשה. בסעיפים הנותרים מסביר ד"ר מצקיס מדוע לא סביר, כי החבלה נגרמה מנפילה.

את הביקורת על ד"ר וולף מתחיל ד"ר מצקיס בכך, שהראשון לא תיעד במלואה את תלונתו של עאטף, ואין התייחסות איך ומתי נגרמו החבלות.

בבית המשפט, כאשר נשאל לכך, אמר: "מצער אותי מאוד שאני צריך לעמוד בבית המשפט, ולהעביר ביקורת על קולגה, אבל הצדק הוא מעל הכל...". 

איננו יכולים שלא להעלות בדמיוננו, איך היה הסניגור מגיב לאמירה מתחסדת מעין זו, לו הייתה באה מפיו של אחד מעדי התביעה.
 
מכל מקום: כיוון שהביקורת היא על כך שתלונתו של עטאף לא נשמעה ולא נרשמה במלואה, ניתן היה לצפות שהפעולה הראשונה שייעשה ד"ר מצקיס תהיה להגיע אל עטאף ולשמוע את גירסתו במלואה: איך, באמצעות מה, באיזה אופן והיכן הונחתו המכות וכיוצא בזה.
בפועל העיד ד"ר מצקיס, כי "לא דיברתי עם הנאשם, לא ראיתי אותו" (עמ' 2111).

ושמא הועברה האינפורמציה במלואה על-ידי הסניגור?
"ש. האם קיבלת אינפורמציה מעו"ד פלדמן לגבי התיאור המדויק מה טוען הנאשם שעשו לו?
ת. רק שהוא הוכה והיה שימוש בחפץ כלשהו, אבל התיאור היה מעורפל.

ש. מה אמרו לך על החפץ הזה?
ת. נאמר לי שהיה שימוש בחפץ קשה אבל לא היה ברור בדיוק מה." (עמ' 2111).

אבל עאטף נתן תיאור מדויק. כבר בת132/ ישנו תיאור של החפץ: "מקל קצר עם ראש של כדור".

עד אשר הגיע עאטף לעדותו בפנינו, השתנה במקצת התיאור ולכך נתייחס להלן.
מכל מקום, תיאור היה, וחוות הדעת אמורה הייתה להתייחס בדיוק לתיאור האמצעים והמכות ע"י עאטף, במיוחד כך כאשר בהמשך אומר ד"ר מצקיס: "אני מוכן לתת חוות דעת אם אקבל תיאור מדויק יותר של המכשיר הזה".

ואם זוהי רמת האינפורמציה שבה הסתפק ד"ר מצקיס לאחר אותה ביקורת נוקבת - מדוע לא להתייחס לחוות דעתו, כפי שהוא התייחס אל התעודה הרפואית (שאינה חוות דעת), של ד"ר וולף?

באשר לקביעה, כי חבלות בגב שכיחות מאוד, ומזוהות בדרך כלל עם מכות: בפנינו הבהיר זאת ד"ר מצקיס בכך, ש"אם מישהו מוכה תגובה מאוד נפוצה זה להסתובב ולכסות את הראש ולחשוף את הגב למתקיף..." (עמ' 2114 לפרוטוקול).

באשר לממצאים של ד"ר וולף: משום מה החליט ד"ר מצקיס, כי מדובר בגב תחתון למרות שהדבר לא נאמר בנ19/. 
עיקר מסקנתו של ד"ר מצקיס התבססה על כך שמדובר בשני פסים אופקיים משני צידי עמוד השדרה.
כאשר הוסבה תשומת לבו לכך שד"ר וולף דווקא סבר, כי מדובר בפסים אנכיים הוא עונה: "שמתי לב, לכן אני טוען שהוא היה מבולבל". 
מבולבל? על מה ולמה?
לד"ר מצקיס פתרונים.

בסופו של דבר, לשאלתנו, הסכים ד"ר מצקיס, כי אם מדובר בפסים אנכיים, "הם היו צריכים להיגרם על-ידי מכות נפרדות אחת בכל צד של הגב" ואז "יותר הגיוני שהם לא יהיו סימטריים" (עמ' 2116-7).

איננו רואים לפרט עוד מתשובותיו של עו"ד מצקיס, והשורה התחתונה היא, כי איננו סבורים שניתן להעדיף אותה על פני דבריו של ד"ר וולף.

(6)	גירסת הנאשם

לפני סיום נושא זה, יש עוד להתייחס לגירסת הנאשם.

נקצר בעניין זה ונביא רק את עיקרי הדברים:
הנאשם טען, כי הוכה כאמור על גבו כאשר כרע על ברכיו כשפניו אל אותו עיגול שבקיר.
המכשיר שבו הוכה הוא כאמור, מקל שבראשו גולה.
כך טען הנאשם בחיפה, כך נרשם מפיו בסעיף 9 לטענות הפסול.
התיאור, כי הוכה בעודו כורע על ברכיו, לא הופיע בטענות הפסול בחיפה וצץ לראשונה בעת עדותו בבית המשפט.
ניתן לראות את תמהונו של בית המשפט בחיפה כאשר תיאור זה צץ לראשונה מבלי שהוזכר בטענות הפסול.

בעמ' 1814 לנ76/ פונה בית המשפט לסניגורו של עאטף ושואל אותו האם הנאשם "סיפר לך את התאור הזה של מכות במקל כאשר הוא כורע ברך סיפור שזיכרו אינו בא בטענות הפסול שבכתב שהגיש נאשם 5" תשובת הסניגור היתה, כי אינו זוכר.

על כל פנים: הנאשם תיאר תיאור מדוייק: "הוא החזיק בידו מקל באורך של חצי מטר ועובי של כשלושה או ארבעה סנטימטרים כאשר ישנה גולה בקצה האחד של מקל העץ הזה, והחל מכה על כל אחת מהכתפיים שלי" (עמ' 1814).

התיאור שמוסר הנאשם מתיישב דווקא עם ההנחה של ד"ר וולף, כי החבלות לא נגרמו ממכות, שכן הנאשם מדבר במפורש על מכה נפרדת (או מכות נפרדות) על כל אחת מהכתפיים, ולא מכה בשתי הכתפיים (שיכולה להותיר סימנים סימטריים).

הנאשם גם שינה בעדותו לפנינו, את תיאור המקל (לא גולה בקצהו, אלא בליטה בצורת אגרוף בולט מצד אחד, וחלק מצדו האחר), כשהסברו לכך הוא שבחיפה כנראה לא דייק (עמ' 1865).

סוף דבר בנושא זה:
איננו מקבלים, כי הממצאים  שמצא ד"ר וולף בגבו של עאטף מצביעים בהכרח על כך שהוכה.
איננו יכולים לקבוע ממה נגרמו הסימנים. 
כיוון שעאטף נעצר רק יום אחד לפני כן, ייתכן אפילו שנגרמו קודם למעצרו, אולם גם אם נגרמו במעצר - לא בהכרח נגרמו בדרך שבה מספר הנאשם.
עאטף מספר, כי הרופא אמר לו שהסימנים נגרמו משום שישן על ברזל. ד"ר וולף כלל לא נשאל על כך, שמא יש בכך רמז לאירוע כלשהו שעבר על עאטף וגרם לסימנים?

יותר מדי פירכות, והתנהגות לא הגיונית אפילו מטופשת של החוקרים קיימים בענין זה.
אנו מזכירים שוב כי בפי החוקרים אין לעניין זה "סיפור כיסוי" (בדומה לפצע בראשו של עאטף) והם ממשיכים להכות אותו אפילו בדרכם אל הרופא (לטענת הנאשם) כאשר הם יודעים שעוד דקות ספורות, יורה הרופא לעאטף להתפשט, והסימנים ידברו בעד עצמם.
התפתלויותיו של הנאשם, והשינויים בגירסתו גורעים אף הם מאמינות גירסתו.

כדאי לשים לב, כי עאטף אינו מהסס לספר לד"ר וולף על כך שהוכה, הגם שבזמן הבדיקה נוכחים חוקרים, אשר הביאו אותו ולדבריו:
"אני זוכר שלקחו אותי לשם ונכנסתי לרופא וזוכר אחד החוקרים אבל לא יודע מי אמר לרופא שזה יושב על רצח דני כץ ואני זוכר את זה טוב מאוד שהרופא שאל אותו אם הודה, לא זוכר מה ענה" (עמ' 1788).

נוכחות החוקרים, אשר לדבריו גם בדרך לרופא הרביצו לו, ואמרו לו, "רצית טיפול ניתן לך טיפול", אינה מרתיעה אותו, ואינה מפחידה אותו.

רצונו החופשי עמו, איפוא, בשעה זו, בלי קשר לאמיתות טענותיו.

ח.	מסירת ההודאה - 21.3.84

עאטף הודה בביצוע הרצח בתאריך 21.3.84. ההודעה עצמה (ת135/) נגבתה בשעה 13:40, כאשר לכל הדעות קדם  תיחקור לגביית ההודאה.

כפי שהזכרנו - הודאה זו עומדת במוקד טענת "ההשראה".
הסנגוריה מקשרת בין ביקור אנשי המז"פ - אשר גילו בתאריך זה (21.3.84), כי במקום ביצוע הרצח, בית דורי, עבדו פועלים בתאריך 9.12.83, למחרת הרצח, שעל כן אין זה הגיוני שהגופה הושארה מתחת למיטה לבין האמור בת135/.
בשל גילוי אנשי המעבדה - נולד הצורך להעביר את הגופה מיד לאחר הרצח למקום אחר ורק מאוחר יותר למערה.

צורך זה בא על פתרונו בגירסתו של עאטף בת135/. החוקרים הכתיבו לו את הגירסה שבה הגופה העוברה קודם לכרמל, ואחר כך למערה.

ההודאה ת135/, מהווה איפה אבן פינה, נדבך בלעדיו אין, בטיעוני הסנגוריה. להלן נבחן את העובדות הרלוונטיות לעניין "ההשראה" בהקשר זה.

אולם עד שאנו מגיעים לחלק זה בטיעונים, נתייחס קודם לטענות בדבר האמצעים הפסולים.
על-פי האמור במסמך (טענות 11,12) בתאריך זה היה עאטף במשטרת עכו. הוא הוכנס לחדר שבו ברזל קבוע בקיר. רפ"ק סלוק, רס"ר אזולאי וחוקרים נוספים היו בחדר.

עאטף הושב על דרגש ליד הקיר כשרגליו באויר. ידו נקשרה אל הברזלים (המפורסמים) וסלוק היכה על כפות רגליו באמצעות מקל.
אחד החוקרים נעמד על כתפו וסובב את רגלו על כתף הנאשם. כמו כן התיז רפ"ק סלוק גז בפניו של עאטף, ויצא מן החדר המלא גז כשעאטף כלוא בו. 
לאחר מכן, הועבר לחדר אחר שם נחקר על-ידי נצ"מ איש שלום, ורפ"ק סלוק. איש שלום רשם מיזכר (הכוונה לת294/), לפיו התוודה הנאשם ותיאר את הרצח. זאת בלי שהנאשם אמר דבר.
בשלב הבא נרשמה מפי עאטף הודאה, כביכול, על-ידי פקד שאול עזרא. שאול עזרא רשם מה שאמר לו רפ"ק סלוק לרשום. עאטף סירב לחתום על ההודאה, ואז הוטבע אגודלו בכוח על ההודאה.
לאחר מכן, בעקבות האיומים והמכות, חתם עאטף על ההודאה.

כדאי לשים לב כבר בשלב זה, כי הטענה של הנאשם, כפי שנרשמה מפיו במסמך ובחיפה, הינה כי תוצאת המכות והאמצעים הפסולים הייתה שהוא חתם על מסמך שאותו הכתיב חוקר אחד לחוקר שני, מבלי שהוא אמר דבר. 

טענות הפסול הכתובות מסודרות ומובנות. 
עדותו של הנאשם לעומת זאת אינה "עקבית, מפורטת ואמינה" כפי שטענה הסנגוריה בסיכומיה (בעמ' 232) והדברים יובהרו בהמשך.

"הנבל" העיקרי בתאריך 21.3.84 הוא, לטענת הנאשם, רפ"ק סלוק, אשר ביצע כל אותן פעולות אלימות שתוארו לעיל.
רפ"ק סלוק הפעיל כל אותה אלימות, כדי שהנאשם יאמר מה שהוא הכתיב לו לומר.
סלוק, לדבריו של עאטף, הדריך אותו, דרש ממנו לשרטט שרטוט מסויים וכל זאת לפני גביית ההודאה, ועוד לפני שנכנס אלכס איש שלום לתמונה.
אלכס איש שלום דיבר עם הנאשם, לכל הדעות, לפני גביית ההודאה, ותיעד זאת במזכר ת294/.

באשר לאלימות שקדמה לגביית ההודאה כמפורט לעיל:
לפנינו גירסה של הנאשם המתאר את האלימות, לעומת גירסת החוקרים כולם, המכחישים אותה.

נקדים ונאמר, כי איננו מייחסים שום חשיבות "לחדר הברזלים". כבילתו של הנאשם אם הייתה כזו יכולה הייתה להתבצע בחדר זה כמו בחדרים אחרים, ובאופן כללי, הכבילה - היא חלק שולי  מהאלימות הנטענת.

בשל עניין התאריכים "והזזת השעון אחורנית", כפי שהוסבר לעיל, יש חוסר בהירות בגירסת הנאשם, אם בכלל כל אותה אלימות מתוארת היתה ב20.3- או ב21.3-. הנאשם הולך הלוך וחזור בנושא זה. בחקירה ראשית ניתן למעשה להבין, כי האירועים שתוארו לעיל, ארעו ביום השני למעצרו (20.3.84) ולא עובר להודאה (ראה עמ' 1787). 
לעומת זאת, בחקירה נגדית אומר הנאשם, פעם כך ופעם אחרת. בשלב מסויים הוא אומר כי הוא מבולבל (עמ' 1850), ואחר כך חוזר לטענה, כי האלימות המתוארת היתה ב21.3-.
ניתן היה להניח  שהנאשם יזכור את השעות והרגעים שקדמו להודאה שחרצה את גורלו, אבל לא נאריך בנושא זה, כי התייחסנו לכך גם בפרק הכללי וגם אצל הנאשמים האחרים.

לוח הזמנים הוא כדלקמן:
עאטף הוצא מהתא בזיכרון יעקב בשעה 10:55 על-פי כרטיס החבוש ת408/. החקירה לכל הדעות היתה בעכו, כך שפרק זמן מסויים חלף בנסיעה. גם הסניגור מציין את הזמן הקצר שחלף משעת הוצאתו של עאטף מתאו, בזיכרון יעקב, עד תחילת ההודאה בעכו (עמ' 234 לסיכומים בכתב). לנאשם לא היו טענות לגבי פרק הזמן של הנסיעה, מזיכרון יעקב לעכו, אלא רק מרגע שהוכנס לחדר החקירות בעכו. שבירתו המהירה, היא איפוא, הישג מופלא של החוקרים.

סלוק וחוקרים אחרים מדברים עם הנאשם, וסלוק משנן לו את הגירסה שעליו לומר, תוך הפעלת  כל האמצעים הפסולים. בחקירה הנגדית טען עאטף, כי כל השיחה עם סלוק ארכה חצי שעה (עמ' 1856).

לאחר מכן מוזעק אלכס איש שלום, לאחר שהנאשם כבר "בושל", והוא מוכן לחתום על כל מה שיידרש. אין טענה, כי אלכס איש שלום הפעיל אלימות.
השיחה עם איש שלום ארכה זמן מה, ובמהלכה הדגים עאטף גם את החניקה של דני. לאחר מכן, בשעה 13:40, החלה גביית ההודאה, ע"י שאול עזרא שהוזעק כדי שיגבה הודאה בערבית.

לוח הזמנים הנ"ל לא מנע מהנאשם לטעון כי הוכה אותו יום עד הערב (ראה עמ' 1855).
טענתו של הנאשם בפנינו, היא כזכור, כי סלוק לימד אותו את הגירסה שהוא רוצה לשמוע מפיו.
בלשונו של הנאשם: "היו מבקשים שאודה ברצח, היה כל הזמן אומר לי שהרצח בוצע בבנין שלד, כולם לקחו אותנו לבנין שלך...הביאו לי נייר ועט ואמר שהוא רוצה שאני אצייר ממקום הטרמפיאדה עד מקום העבודה שלי, לקחתי ועשיתי את השרטוט מהטרמפיאדה למטה עד לבנין שלי.
כשהוא ראה את הציור והציור הזה יוצא מדניה הוא התעצבן ואמר לי מה אתה רוצה שאני יתחיל אתך עוד פעם אתה עושה צחוק מאתנו..."

והרי לך תמיהה ראשונה:
סלוק כבר יודע בתאריך זה,  כי הרצח לא בוצע במקום העבודה של עאטף.
נערכן כבר השיחזורים עם נאשמים 2,3,4. ועל כן ידוע לחוקרים, כי הרצח לפי הנטען נעשה בבית דורי, שאיננו המקום בו שומר עאטף. עאטף שומר ברמת גולדה. 
מהמשך גירסתו של עאטף עולה בבירור שסלוק ידע זאת, שכן הוא התעצבן וגם קרע את השרטוט לאחר מכן. 
סלוק, המכה את הנאשם, וכולא אותו בחדר שבו רוסס גז - מה ראה לשים בפיו גירסה שהמשטרה יודעת כי היא אינה נכונה?
בשביל מה בכלל היה צריך לקשור את מקום עבודתו של עאטף, הידוע למשטרה, על אף שאיננו רלוונטי לרצח? 
כיוון שאין היגיון שסלוק ירצה בכך - שמא כל טענתו של הנאשם, כי סלוק אמר לו "הם אומרים בבנין שלך רצחתם אותו" אינה נכונה? 

ואם כך - שמא גם הטענה בדבר האלימות שהופעלה כדי להגיע לתוצאה אבסורדית זו אינה נכונה?

ומזווית ראיה אחרת: אם נתן הנאשם תשובה שאינה לרוחו של סלוק, האם אין בכך כדי להצביע כי רצונו החופשי - עדיין עמד לו בשעה זו?
בהמשך, מספר הנאשם כי אחרי שסלוק פסל את מקום העבודה שלו, "הוא נתן לי את השם של הרחוב ואמר לי ברחוב זה וזה. אני לא מכיר שמות של רחובות...אז אמרתי לו את הרחוב הזה אני לא מכיר ואז אמר לי ליד הסופרמרקט למעלה, הוא אמר שם יש א. דורי וא. דורי ידעתי" (עמ' 1855).

ושוב חוזרת התמיהה: מדוע משחק סלוק משחקים עם הנאשם? מדוע לא להגיד לו מיד א. דורי?

האמור לעיל, הוא רק ראשיתן של התמיהות הקשורות בעניין השרטוט, שהוא, כזכור, אחד "ההישגים" אליהם מגיע סלוק בעזרת המכות.
כך למשל בחיפה - לא מוזכר כלל ענין השרטוט, במתכונתו הנוכחית.
שרטוט מוזכר, אבל בכיוון הפוך: סלוק הוא ששרטט לנאשם את הרחובות בהם עליו לעבור לצורך השיחזור.

והאמת היכן?
באשר לשם הבניין "בית דורי", מסביר הנאשם בפנינו, כי הוא ידע את השם משום שיום לפני הרצח, הוא עצמו סידר עבודה בשמירה בבית דורי, לאדם בשם מחמוד קוזלי.
הוא ומנהל העבודה הביאו את הציוד של אותו מחמוד קוזלי לבית דורי.
דא עקא, בהודעה שמסר עאטף במעצר הראשון ת106/, התבקש לפרט את פעולותיו ביום שקדם לרצח, ולא סיפר על כל הפעילות הזו באשר למיקומו של מחמוד בבית דורי.

והאמת היכן?
קיימות כל מיני סתירות ופירכות אחרות בגירסתו הנוכחית של הנאשם, שבה הוא מתאמץ להסביר היאך ידע לומר פרטים אלה ואחרים.

איננו רואים לפרט את הדברים, משום שעל הכל, ולפני הכל, מרחפת הסתירה המהותית והבלתי ניתנת להסבר, בין הגירסה בחיפה, לפיה לא אמר הנאשם מאומה, ובין הגירסה בפנינו, לפיה הנאשם אמר את כל מה שנכתב בת294/ (זיכרון הדברים של איש שלום), וגם מה שכתוב בהודאה, אלא שעשה זאת על-פי הדרכתו של סלוק.

ציינו כבר לעיל, כי גם בטענות הפסול בפנינו, עדיין הטענה היא, כי הוא הוכרח לחתום, או שאצבעו הוטבעה על דברים שכלל לא אמר, לא על-פי הדרכה ולא בכל דרך אחרת.
למרות זאת, כבר בחקירה הראשית צצה הגירסה, כי "אמרתי את זה לאיש שלום ולעזרא (גובה ההודאה)...זה כל הדברים האלה סלוק אמר לי.
ש. מה אמרת לסלוק בקשר למשיכת השערות?
ת. היה אומר לי את הרמז ואני אומר לו את התשובה" (עמ' 1792, חקירה ראשית).

זוהי וריאציה נוספת (החביבה על כל הנאשמים בגירסאותיהם בפנינו), לפיה החוקרים זורקים רמז, והם אומרים, סתם כך דברים, תוך ניסיון "לקלוע" לדעתו של החוקר.

איך ניתן להסביר הבדל מהותי ומשמעותי מסוג זה, שצץ לראשונה לאחר 16 שנה?
לא מצאנו בדברי הסנגורים התמודדות עם שאלה זו ובעינינו, הבדל מהותי זה - מעמיד בפני עצמו בסימן שאלה את כל גירסתו של הנאשם.

כל טענה בדבר חוסר תיעוד וכיוצא בזה אינה יכולה להוות הסבר לכך. ההסבר היחיד הבא בחשבון נעוץ בהבנתו של עאטף, כי לא ניתן לקבל שת294/, וכן ת135/ הם דו שיח בין חוקרים, שתרומתו היחידה להם הינה טביעת אצבעו (בכוח). יש במסמכים הללו פרטים שאינם עולים בקנה אחד עם מה שידוע לחוקרים באותו שלב, יש פרטים שידועים רק לנאשם, יש צורך על כן "בשיפוץ" הגירסה, וכך נולדה הגירסה בפנינו.

לאורך שעות עדות ארוכות סיפר הנאשם, כי "את כל הדברים האלה סלוק אמר לי" (עמ' 1882) , ולחילופין, כי פרטים מסויימים ידע משום "שכל השכונה יודעת מאיפה הילד נחטף ואני גר בשכונה." (עמ' 1882).

וכיוון שטובים השניים מן האחד, גם אוחדו לסירוגין שני הטעונים יחד, "סלוק אמר לי את זה, ואני ידעתי את זה גם לפני כן". בסופו של דבר כאשר הוא נשאל את השאלה המתבקשת -
"ש. אני אומר לך שבבית המשפט בחיפה העדת שלא אמרת שום דבר ואתה לא יודע מה הם רשמו, מה האמת?
ת. אני לא זוכר, לא יודע, אני לא יכול להגיד לך מה היה שם, אם האמת שם או פה, אמרתי חלק מהדברים וסלוק אמר את השאר.
ש. למה בחיפה אמרת שלא אמרת שום דבר?
ת. לא יודע, לא קראתי את החומר, לא קראו לי חומר כזה לא יודע כלום שם, אם לא היית קורא לי את החומר עכשיו הייתי אומר לך אותו דבר." (עמ' 1882-1883 לפרוטוקול).

והרי לך גירסה, אשר על-פי הגדרת הסניגוריה היא "מפורטת, עקבית ואמינה".

לאור תמיהה זו מתגמדת התמיהה המשנית בדבר הוירטואוזיות והכישורים היוצאים מהכלל שמגלים הן סלוק והן הנאשם. 

חצי שעה הספיקה לשבירת רוחו וכוח רצונו של עאטף ע"י הפעלת אמצעי האלימות שפורטו לעיל וגם ללמוד גירסה רבת פרטים, ואפילו למשחקי אינטליגנציה, כאשר החוקר "זורק" מילים והנאשם נאחז בהם וממציא גירסה "שתתחבר" אליהם.

כפי שאמרנו - כיוון שתוצאת האלימות המתוארת על-ידי הנאשם - אינה עומדת אפילו בבחינה מינימלית, שמא גם האלימות - לא היתה, ומכל מקום רצונו החופשי של הנאשם - וודאי לא נשבר.

גם התמיהה שמעלה עו"ד פלדמן, מדוע עבר הנאשם מטענת חפות מוחלטת, עת נעצר שלושה ימים קודם, ועד להודאה ביום שלישי - אינה תמיהה של ממש, ולמעשה הנאשם מספק לה את התשובה. הנאשם מדגיש, כי לאורך כל הדרך נאמר לו "הסכנינים הודו הסכנינים הודו". העובדה ש"הסכנינים" הודו - אכן גורמת לעאטף הנבון להבין, כי אין לאן לברוח, והוא עלול להיות ניזוק מגירסאותיהם של האחרים, והוא מוסר גירסה, שבה הוא מגמד את חלקו ככל האפשר.
אפילו לגבי מעשה הסדום שבוצע במנוח, ושבביצועו הוא מודה, הוא שם עצמו אחרון המבצעים, ולטענתו כשבצע את מעשה הסדום הילד היה מת!
הסבר זה למסירת ההודיה, משכנע לא פחות מהאלימות שלא הוכחה.

ט.	"התבניתיות וההשראה"

בהודאה ת135/, שנגבית על-ידי שאול עזרא, שהוזעק לאחר שהנאשם הביע נכונות להתוודות והחל בכך בפני נצ"מ איש שלום, מספר עאטף, באשר למקום הטמנת הגופה כדלקמן:
"ביום השני, היה יום שישי נפגשתי עם סמיר בסביבות הצהרים, שאלתי אותו לאן לקח את הילד, שמתי אותו במקום רחוק ענה לי סמיר, ואמר לי שמתי אותו באיזור נשר, ביער בין ההרים, והוא רוצה להעביר אותו באותו היום אחרי הצהרים, ולקחת אותו ולשים אותו במקום אחר שלא יתגלה בכלל. ביום ראשון בבוקר נפגשתי עם סמיר ליד הסופר, ושאלתי אותו מה נגמר עם הילד, אמר לי לקחתי את הילד ליד סכנין ושמתי אותו במקום שלא יתגלה בכלל." (ת135/, עמ' 4).

זו הפעם הראשונה שבה טוען מי מן הנאשמים, כי לאחר הרצח לא הועברה הגופה ישירות למערה (עאטף אינו מזכיר את המערה כלל) אלא קודם, על-פי דבריו של עאטף, הועברה הגופה ליער באיזור נשר, ורק לאחר מכן הועברה למקום ליד סכנין שאותו אין סמיר מגלה.

באותו יום עצמו 21.3, מבקר בבית דורי צוות של המעבדה מהמטה הארצי שבא לאסוף דגימות במקום. העד נשרי, מאנשי המעבדה מספר (בעמ' 1969), כי בהיותם במקום, עיינו ביומן עבודה של קבלן שעבד ביום שישי: "ומצאנו שביום שישי עבדו כ- 10 אנשים...אמרנו שקשה לנו להאמין שהוחבאה שם גופה ותשעה אנשים עבדו שם".
עם הגילוי הנ"ל חזרו אנשי המעבדה לעכו, בצהרי יום 21.3 בסביבות השעה 13:00. טענת ההגנה המתבססת על הגילוי הנ"ל כבר הובאה לעיל בקווים כלליים.

בסיכומיו, בעל פה, אומר עו"ד פלדמן בנושא זה:
"...ואכן ההתוודות הראשונה של עאטף סביחי מתרחשת בדיוק באותו יום, ב- 21.3 בשעה 13:40. זאת אומרת בדיוק בשעה שבה אנשי הצח"מ חוזרים אל המשטרה שברשותם האינפורמציה שבמקום לא היתה יכולה להישאר גופה באותו יום" (עמ' 2858).
ובהמשך: "זה מקרי אתם חושבים? זה מקריות שבפעם הראשונה שמופיעה גירסת הוצאת הילד מבית דורי והמצאה של תחנת ביניים חדשה שנמצאת בשטח הפתוח מתרחשת באותו רגע כמעט, ממש בזמן סימולטנית לממצא שהגופה לא יכולה היתה להיות בבית דורי או שזו הכתבה של חוקר?" (עמ' 2863).

בהמשך הדברים, על-פי חישוב זמנים שערך הסניגור, יוצא כי תוך 20 דקות מרגע שהגיעו אנשי המז"פ עם הידיעה, כבר נולדה הגירסה החדשה, ומצאה דרכה להודאה של עאטף.

שאלנו על כך את עו"ד פלדמן ותשובתו היתה: "אין לי ספק שהדבר הזה היכה כמכת ברק בחוקרים ומיד מצא את דרכו אל ההודאה של עאטף בענין הזה".
עו"ד פלדמן ער לכך, שאין כל עדות "למכת הברק", ואף אחד מהחוקרים לא סיפר על המעמד הדרמטי שבו נודע להם על גילוי אנשי המז"פ. למעט גולדגרט שנחקר על כך בעקיפין - האחרים אפילו לא נחקרו על כך: "אני לא יודע, כי אין על זה, שאף אחד לא סיפר על זה" אבל עדיין התיאוריה בעינה עומדת.

קביעתנו החד משמעית הינה, כי מדובר בתיזה, תיאוריה שאין לה ביסוס, שאיננה מסתדרת עם חלק מהנתונים הקיימים (שיובהרו להלן), אינה הגיונית במובנים מסויימים, ובפני עצמה היא פנטסטית.

נתחיל בעובדות הקשות:
אין כאמור כל עדות על מפגש בין אנשי המעבדה, מיד עם חזרתם, לבין אנשי הצח"מ או ליתר דיוק, האנשים העסוקים באותו רגע בחקירתו של הנאשם, סלוק, אלכס איש שלום, שאול עזרא.

על פני הדברים, אין גם כל סיבה וכל אפשרות שייפגשו. הנאשם מצוי אותה עת בלבה של חקירה, אנשי המעבדה אינם חלק מהצח"מ, הם אינם נכנסים לחדר החקירה, כל נוכחותם בעכו היא מקרית, מאחר שמעכו יוצאת ההסעה שלהם.
כיצד הגיעו הדברים במהירות האור לידיעת סלוק והאחרים?

עובדה זו בפני עצמה - די בה כדי להשמיט את הקרקע תחת הטענה, אפילו בהנחה שנוצר איך שהוא קשר בין אנשי המעבדה לחוקרים - האם באמת ניתן לקבל, כי "סימולטנית" כהגדרתו של עו"ד פלדמן, עמדו החוקרים על הבעיה, מצאו פתרון ויישמו אותו דרך עאטף?
מי החליט על כך? האם הייתה ישיבת צוות? או שמא החליט על כך סלוק או חוקר אחר על דעת עצמו?
האם יעלה על הדעת שחוקר ייקח על עצמו החלטה עצמאית "לשתול" גירסה להשתלשלותו של מקרה רצח,  בפיו של נחקר ללא החלטה והכל במהירות האור?

בסיכומיו בע"פ החל עו"ד פלדמן לטעון, שמא משום שמרוב התלהבות מן התיאוריה, שכח לרגע את העובדות, כאילו לפני ההודאה אין כל רמז בתיעוד, על נכונותו של עאטף להתוודות.
 
בלשונו: "...עכשיו זה אגב עאטף מודה, זה לא הזכרתי לפני שיש לפני ההודאה הזאת שום דבר שיש בו כדי להראות שעאטף הולך להודות יש חקירות ממושכות שאין בהן שום זיכרון דברים ושום דבר." (עמ' 2863 לפרוטוקול).

לרוע המזל, ניפץ התובע, עו"ד לוי, את האשליה והעיר לעו"ד פלדמן על זיכרון דברים (ת294/), המראה, כי הנאשם אכן היה כבר למעשה בתהליך של הודיה, כאשר חזרו אנשי המעבדה עם הגילוי.
עו"ד פלדמן הסכים שאכן עאטף היה כבר באמצע תהליך התוודות, ועבר לטענה חילופית, לפיה ת294/ נקטע לפני שהגיעו לעניין מקום הנחת הגופה, ורק בהודאה שנגבתה אחר כך מוזכר ענין זה (עמ' 2863-4).

זו תשובה מאולצת, אם היתה אי פעם כזו, והיא עומדת בסתירה ברורה לעובדות. ת294/ נקטע משום שככתוב בו: 
"בשלב זה הגיעו פקד שאול עזרא, השולט היטב בשפה הערבית הפסקתי את רישום זיכרון הדברים ופקד עזרא החל לרשום את הודאתו של עאטף".
איש לא ניסה אפילו לטעון כי היתה סיבה אחרת להפסקת רישום ת294/, ופעם נוספת מתנפצת התאוריה אל מול סלע העובדות הקשות.

העובדה שעאטף היה כבר בתהליך הודיה, ועוד יותר מכך, טענתו של עאטף בדבר הדרך בה נאמרו הדברים על ידו, סותמת את הגולל סופית על התיאוריה.
כזכור - לטענת עאטף כל הגירסה הוכתבה לו על-ידי סלוק, אשר גמר את ההדרכה עוד לפני שנכנס איש שלום לתמונה, ולפני שהוחל ברישום זכרון הדברים ת294/.

ההדרכה הסתיימה איפה הרבה לפני שאנשי המעבדה חזרו, שהרי הם חזרו ממש "סימולטנית" לגביית ההודאה (בסביבות 13:00) ובין סיום ההדרכה של סלוק, לגביית ההודאה, התקיימה עוד השיחה עם איש שלום ורישום ת294/.

ואם כך - כיצד התבצע הדבר?
האם לאחר שסיים לשתול בפיו של עאטף את הגירסה, חזר סלוק ואמר לו: סליחה תיקון, יש חדשות - אני זקוק לגירסה אחרת?

וכדי להוסיף פיקנטריה לעניין - עאטף עצמו, שהיה מוכן בעדותו בפנינו לאור התיאוריה בנושא הנחת הגופה, נשאל בחקירה ראשית את השאלה (המאוד לא מדריכה, כמובן), כדלקמן:
"ש. אתה יודע שאחרי זה סמיר נכנס לחדר וישבתם לדבר מה לעשות איתו, וסמיר אמר שיש לו מקום לשים את הילד…
ת. זה גם סלוק אמר לי. הוא אמר לי שהגופה של הילד לא העברתם באותו יום וזרקו אותו בחורשה בכרמל אמר לי שהשאר אומרים ככה, אני אמרתי לו שכביכול סמיר אמר לי ששמו אותו בנשר." (עמ' 1797).

האם באמת ניתן להתייחס ברצינות לתשובה זו?
עאטף מעולם לא טען זאת עד לעדותו בת"א, "האחרים" (קרי נאשמים 2,3,4) מעולם לא אמרו זאת עד לשלב שבו נגבתה מעאטף ההודאה, שהרי עאטף הוא הראשון המספר על כך. ועל כל אלה - סלוק אומר לו חורשה בכרמל, אולם הוא, עאטף, שכל רצונו ניטל ממנו, וכל מעייניו בהפסקת האלימות, עושה מיוזמתו "מקצה שיפורים" ומחליט, כי סמיר אמר לו דווקא על נשר.

כדי לענות על השאלה מדוע נזקקו החוקרים לשיטה של זריקת רמזים לנאשמים וציפו מהם להשלמת העובדות,  נזקק עו"ד פלדמן לתשובה המפותלת הבאה: "…משום שהחוקר, אני אומר שוב, מאמין שהנחקר הוא אשם, ומאמין שהוא לא צריך להכתיב לו, ומאמין שהוא צריך רק לתת לו קצת פרטים כדי שהוא "יתביית" עליהם והנחקר שרוצה למסור הודאה נכנס לתוך הפרטים הללו" (עמ' 2861 לסיכומים בעל-פה).

תשובה למופת, מנוסחת להפליא כדרכו של עו"ד פלדמן, אלא שאין בה מענה של ממש לשאלה. נתחיל, בפרט הטכני, הקטן, וכנראה הבלתי נחשב, שזו לא היתה גירסתו של עאטף, ואף לא של מישהו אחר מבין הנאשמים, עד לדיון בפנינו!

זו אולי תשובה שמתווה את קווי המיתאר של תיאוריית ההשראה, ואין ספק שהיא חיונית לתיאוריה זו, אלא שהנאשמים טענו בכל ההזדמנויות, כי הם לא אמרו מאומה, והחוקרים רשמו מה שרצו בלי שהנאשמים (לרבות עאטף, כמובן) אמרו משהו, או לחלופין, אם דברו, חזרו על מה ששיננו להם החוקרים.

כל הגירסה, כי הם המציאו דברים מראשם, על-פי רמזים של החוקר נולדה בשנת 2000, בעדויות לפנינו, והדרך שבה עמדו כל הנאשמים מאחורי גירסה זו - לא תרמה לשכנוע באמת שבה.
שלא לדבר על כך שאם אנו מדברים על השראה הדדית, הרי זוהי הדוגמא הקלאסית לכך, אך לא במובן שההגנה טוענת לה.

האם באמת מקרית העובדה, שבפנינו השתנתה חזיתית גירסתם של כל הנאשמים בנקודה זו?

אותה התשובה של הסניגור, גם מייחסת לכל החוקרים כצוות, רמת תכנון, תחכום וארגון שלא התרשמנו, כי הייתה קיימת בפועל.

כדי שהשיטה שלקיומה טוען עו"ד פלדמן תעבוד, צריכה להיות יד מכוונת, הבקיאה בכל הפרטים, יודעת איזה פרט "לזרוק" לאיזה נחקר כדי "שיתביית" עליו, ומחברת את כל הפרטים יחד לכלל רצף הגיוני וסביר.

בפועל, התרשמותנו הייתה, כי מדובר בחוקרים ממוצעים, צח"מ המורכב כפי שהסברנו בתחילת הדרך, משני גושים מרכזיים של חוקרים כאשר בתוך הגוש החיפאי יש פיצול משני, שכן החוקרים באו ממרחבים שונים. 
יש מתח בין החוקרים (ראה פרשת שמשון נוי).
מפקד הצח"מ יודע, אולי, בקווים כלליים, מה נעשה בחקירה, אולם לא בהכרח את כל הפרטים.
החקירה מתבצעת במקומות שונים ואינה מאורגנת היטב. לא התרשמנו מרמת תחכום בכלל, ובפרט לא מקיאוולית - כמעט כפי שטוען עו"ד פלדמן. 

המסקנה היא, כי הדברים נרשמו, כפי שנאמרו, בלי יד מכוונת. עאטף שותל בת135/ פרטים שקריים  (כגון מיהות השומר בבית דורי) משום שזו דרכו, כך עשה גם במעצר הראשון, הוא משטה בחוקרים, שמא מתוך תקווה שגם הפעם יעלה בידו להשתחרר. 

הקביעה, כי עאטף אומר מרצונו מה שאמר בנושא העברת הגופה לתחנת ביניים אחרת לפני המערה (טענה המאושרת חלקית על-ידו, שהרי הוא "המציא" את נשר), מוציאה את הרוח ממפרשיה של ספינת ההשראה במידה רבה.

הפתרון לבעיה שהתעוררה עם הגילוי ב- 21.3 כבר מצוי. אכן, הפרקליטות דורשת עם העברת התיק אליה, השלמת חקירה, והנאשמים 2,3 נחקרים ומוסרים אף הם גירסה בנושא זה, אולם הגירסה המקורית בדבר תחנת הביניים הנוספת, היא של עאטף.

בסופו של דבר, גם אין "התבייתות" מוחלטת סביב גירסה זו (סמיר לא מאשר אותה), כך שתיאוריית ההשראה לוקה מבראשיתה, וגם באחריתה.

י.	השיחזור

(1)	היציאה לשיחזור

באותו יום עצמו יוצא עאטף לשיחזור בשעה 21:15. דו"ח השיחזור הוא ת286/, נערך על-ידי האחראי הטכני על השיחזור רענן קירקליס. וכן, במתכונת הרגילה, ישנו דו"ח ההובלה של גאנם גאנם העורך בכל השיחזורים וקלטת השיחזור.

באופן כללי: כל החוקרים טוענים, כי לא היה כל אירוע חריג שקדם לשיחזור או במהלכו, עאטף לא תודרך לא לפני ולא במהלך השיחזור, לא הוכה ולא התלונן. 

בטענות הפסול, טענות 14,15,16,17 טוען הנאשם, כי הוכה על-ידי רפ"ק סלוק, אויים כי אם לא יצא לשיחזור יהיו המכות שקבל עד כה כאין וכאפס לעומת המכות שיקבל, והודרך הן לפני השיחזור והן במהלכו, מה לומר וכיצד לשחזר. גם בדרך חזרה, לאחר  השיחזור, איימו החוקרים על עאטף, ועל כן חתם על דו"ח השיחזור.

ראינו את קלטת השיחזור, יותר מפעם אחת.
עאטף נראה ונשמע במלוא אונו, לא הבחנו בסימנים כלשהם על פניו, ואיש מהצדדים לא הפנה את תשומת לבנו לממצא חריג. לא נעלם מעינינו הפצע שנראה על שפתו התחתונה של עאטף בסרט השיחזור (ואשר אותו הזכיר הסניגור בסיכומיו שבכתב). איננו סבורים, כי פצע זה (אם אכן מדובר בפצע), יש בו הוכחה לטענת הנאשם. אין עליו סימנים לאדם שבמשך שלושה ימים "הוכה קשות בפניו", ואין רואים ש"שפתיו התנפחו", כאמור בטענה 18 של טענות הפסול לפנינו. 
כפי שאמרנו, בעת שהוקרן השיחזור, לא ביקשה הסניגוריה להפנות את תשומת לבנו לממצא כלשהו (עמ' 434, 433 לפרוטוקול). 

אין כל רמז בסרט לכך שעאטף אינו יודע איך וכיצד לפעול, וכי הוא נזקק להדרכה כלשהי, והוא נראה כמי שפועל בכוחות עצמו ומבין היטב את המעמד שהוא נמצא בו. 
גם הסנגוריה  בסיכומיה שבכתב מסכימה, כי עאטף נראה "כפועל בצורה חופשית" (עמ' 236).

(2)	סיפורו של השרטוט

בטענה 14 נאמר כדלקמן: לפני היציאה לשיחזור, ביקשו החוקרים מעאטף לשרטט את מפת החטיפה והרצח. עאטף שרטט על-פי הגירסה שלמד מן החוקרים את מקום החטיפה וכן את מקום הרצח, לכאורה בצריף בו שמר.

לעניין השרטוט כבר התייחסנו לעיל ונאמר על כן בקצרה את הדברים הבאים:
בגירסתו בפנינו כרך עאטף את השרטוט בהודאה, וטען כי התבקש לשרטטו במהלך ההודאה.
"כשאמרתי לו בסדר אני רוצה להודות הביא לי נייר ועט ואמר שהוא רוצה שאני אצייר ממקום הטרמפיאדה מלמטה עד לבנין שלי ברמת גולדה…" (עמ' 1790, חקירה ראשית).

אין ספק שזו הקדמת מועד השרטוט בהשוואה למה שנטען על-ידי עאטף עצמו בפני סנגוריו בעת שהוכנו הטענות.

אנו מסכימים בעניין זה לטיעוניו של התובע, לפיהם ההקדמה היא מהלך מחושב, המשקף את הבנתו המאוחרת של עאטף, כי אין היגיון בגירסה.

כיוון שכבר בהודאה ת135/ מספר עאטף, כי הרצח בוצע במקום בו שמר דודו ולא הוא, אין כל היגיון בכך שיתבקש לאחר ההודאה, לשרטט את מקום עבודתו. וכך, בהחלטה מאוחרת הוקדם מועד השרטוט עובר לגביית ההודאה.
כאשר נשאל על כך עאטף בחקירה נגדית השיב: "גם החקירה הייתה לפני השיחזור" (עמ' 1876).

זוהי תשובה מתחכמת וחכמה, שכן היא אומרת את האמת ועוקפת את המכשול. ברור שההודאה קדמה לשיחזור, אבל השאלה אם השרטוט נעשה לאחר גביית ההודאה או לפניה או במהלכה.

כאשר התבקש הנאשם להסביר, היאך גם לסניגוריו הנוכחיים אמר, כי השרטוט היה לקראת היציאה לשיחזור, חזר לאחת האמירות החביבות עליו, שאותה השמיע לעתים קרובות: "אולי הייתה אי הבנה בטענות הפסול כאשר דיברתי עם הסניגורים שלי"  (עמ' 1876).
כך גם ענה בתשובה לשאלה, לבקשת מי מהחוקרים שרטט את השרטוט: סלוק, או שאול עזרא. גם כאן "אולי עורך הדין שלי טעה", וכך גם בהמשך לגבי נושאים אחרים שבהם נשאל.

ואם לא די בסתירה הכל כך מהותית בין הטענות שבכתב לגירסתו של עאטף בפנינו - באה ההשוואה עם עדותו בחיפה, המבהירה חד משמעית כי כל הסיפור אין בו ממש. 

בחיפה טען הנאשם, משום מה, כי דווקא סלוק שרטט לו "את הרחובות בהם עלי לעבור" (נ76/ עמ' 1846).

הגם זהו בלבול, אי הבנה עם הסניגורים וכיוצא בזה?

בהמשך הטענה (טענה 14 בפנינו) נאמר, כדלקמן: "החוקרים שהופתעו מן המרחק ממקום החטיפה למקום הרצח שאלו את עאטף היכן הוא עובד ומשנוכחו כי מדובר במקום מרוחק יחסית אמרו לו כי אינם רוצים לשמוע על זה כמקום הרצח, ואמרו לו לספר כי הרצח בוצע בבית דורי שברח' ליבריה וכך אכן אמר עאטף בשיחזור…את השרטוט ששרטט זרקו החוקרים".

כל מה שנוכל לומר על האבסורד שבטענה - יהיה מעט. 
אולם - זו גירסתו של הנאשם בפני סניגוריו הנוכחיים שישבו עמו בסבלנות, והאזינו לכל טענותיו.
אם תתקבל הטענה הרי שהצוות המתוחכם (המגיב, כאמור, תוך 20 דקות להתפתחויות "דרמטיות" בחקירה) מגלה בהפתעה רבה את המרחק שבין מקום החטיפה למקום עבודתו (הידוע להם כבר מ20.12.83-!), וכך "נולד בית" דורי.
דא עקא - בית דורי כבר מופיע בשיחזוריהם של כל שלושת הסכנינים, שקדמו כמובן לתאריך 21.3. גם מקום עבודתו של עאטף אינו הפתעה, כאמור. 

את האמור בפיסקה האחרונה, כבר אמרנו בהקשרים שונים, אלא שאין מנוס מחזרה על הדברים משום שזו הטענה שבפנינו. חוסר ההגיון באשר לדרך השתלשלות הדברים ולתפקיד המיוחס לחוקרים, יש לו, כמובן, השלכה ישירה על מידת האמון שבה ניתן להתייחס לגירסת הנאשם.

(3)	דיון בטענות ההדרכה

באשר להדרכה בשיחזור:
די לנו אם נצביע לעניין זה על ההבדל המהותי שבין גירסת הנאשם בפנינו לגירסה בחיפה. 
בחיפה טען הנאשם, חד משמעית, כי לא הודרך במהלך השיחזור אלא רק לפניו (נ76/). הוא הוכה לקראת היציאה לשיחזור, אולם, סניגורו הצהיר, במפורש, כי לא הייתה הדרכה במהלך השיחזור (ת277/ עמ' 1299). 
בפנינו נטען, כי גם במהלך השיחזור הודרך הנאשם.
אולי - משום שהנאשם הבין, כי ספק אם יאמינו לו בכך שקלט את כל מה שעליו לומר ולהצביע בשיחזור, בתדרוך שלפניו, כשהוא שבור פיסית ונפשית.

אמרנו באשר לכל הנאשמים: איננו מהססים כלל בהעדפת גירסתם של רענן קירקליס וגאנם גאנם, עורך השיחזורים, אשר לפיה לא הייתה כל התערבות בשיחזור.

אם נחוצה הייתה הוכחה ניצחת לענין זה באשר לעאטף, הרי היא מצויה בפרט הבא:
בעמ' 7 לתמליל השיחזור נשמע הנאשם אומר כך:
"היה עמו (הכוונה למנוח) מחברת ומחבט טניס.
גאנם: איזה מחבט?
עאטף: מחבט טניס, פוטבול טניס".

מהיכן יודע הנאשם על מחבט טניס בידיו של דני?
בחיפה, השיב הנאשם את התשובה הקלאסית מבחינתו: "הוא (הכוונה לרפ"ק סלוק) הדריך אותי לספר שהילד המנוח החזיק בידו מחבט טניס ספר ושעון" (עמ' 1838).

בפנינו השתנתה הגירסה ברוח השינוי היכולל בקוספציה, והמעבר בין "אמרתי רק מה שתדרכו אותי" לבין: "החוקרים זרקו לי רמז ואני התבייתתי".

וכך, לפתע, מספר הנאשם כי: "…נזכרתי שמהדברים שאני זוכר על הרצח של הילד, מדברים ששמעתי מאנשים, היה בדרכו למשחק טניס היה רוצה ללכת לאוניברסיטה לשחק טניס, זה שמעתי מאנשים, ושאמר לי היה לילד משהו ביד…אז חשבתי שהחזיק ביד שלו  מחבט טניס אמרתי לו החזיק מחבט טניס…"  (עמ' 1801).

מה אפשר לומר, שאינו זועק מאליו, לגבי שינוי זה?
איך אפשר להאמין לכל טענת ההדרכה, כאשר לפתע אותו פרט חשוב של מחבט הטניס, חדל להיות פרי הדרכתו של סלוק, והופך להיות פרי חשיבתו העצמאית של עאטף שמתהומות מצבו הקשה, בהיותו מוכה ומאוים, הצליח להיזכר במה ששמע מאנשים, "ולהבריג" את פיסת האינפורמציה הדרושה במקום הנכון.
אבל בכך לא תמה המשמעות של עניין זה.

הבחירה הנוכחית בטענה  כי זהו פרט שאותו הוסיף הנאשם מיוזמתו, הינה גם כן מהלך מחושב ומתוחכם של עאטף. 

מסתבר, כי החוקרים ידעו שלמנוח לא היה מחבט טניס, שכן הוא הלך רק לצפות במשחק בשעה שנחטף ולא להשתתף בו, ועל כן לא נשא עמו מחבט טניס.
כיוון שכך, אין זה הגיוני שישתלו בפיו של הנאשם גירסה העומדת בניגוד לעובדות. משום כך עד לעלותו לדוכן העדים, משנה עאטף העוקב בהבנה אחרי הדיון את גירסתו, ופתאום זהו פרט שהוא הוסיף אותו.

כדי להשלים את התמונה, כדאי להוסיף, כי הגירסה לא הייתה קיימת בזמן שנחקר גאנם גאנם בבית המשפט. הסניגור הטיח בו בשצף קצף כי זהו עוד אחד הפרטים ששתלו החוקרים בפיו של עאטף, משום שבאותו שלב בחקירה - כך חשבו החוקרים (בטעות), והנה הפרט המוטעה הזה מצא דרכו לגירסתו של עאטף.
כאמור - הנאשם טרף את הקלפים כאשר אמר כי הוא, מיוזמתו, אמר פרט זה.

בסיכומיו בעל-פה, אמר הסניגור (עמ' 2864), כי אף הוא הופתע מגירסתו זו של עאטף, אלא שלדעתו המנגנון המניע את עאטף לא משתנה: זהו רצון של נחקר להשביע רצונו של חוקר, שלכן הוא עושה שימוש בידע אחר שיש לו. 
אפילו היינו מקבלים טענתו של עו"ד פלדמן - ואיננו מקבלים אותה - לעניין רצונו החופשי של עאטף, מעיד האירוע הזה כמאה עדים שעאטף בשליטה, והוא אומר ועושה מה שברצונו. 

ובמחלוקת בין התיזה שהנאשמים שיטו בחוקרים, כטענתו של גולדגרט, ובין התיזה, לפיה אם קיימים פרטים שקריים הרי זה כתוצאה ממה שהכתיבו החוקרים - נמצאת התיזה של גולדגרט כשידה על העליונה, פעם נוספת.

באשר לנושא השיחזור יש עוד להתייחס לעניין אחד נוסף.
כיוון שעאטף מודע אף הוא לכך שבשיחזור הוא נראה כמי שפועל בשליטה, צצה, בעדות בפנינו, הגירסה, כי למרות שבמהלך השיחזור היה הנאשם שבור ומדוכא, הנה את הכאבים כתוצאה מ3- ימים רצופים של אלימות, חש רק למחרת בבוקר כאשר רצה לשכב על המיטה ולא הצליח. "בבוקר הרגשתי את זה, לא הרגשתי את הכאבים בלילה של השיחזור אלא רק בבוקר" (עמ' 1900).

הסניגורים גייסו לטובת טענה זו את ניסיונם, וניסיון החיים הכללי של כל אחד מאתנו "מי מאתנו לא קם בבוקר בהרגשת מחלה והצליח להתגבר עליה לצורך ההופעה בבית המשפט, אך עם תום ההופעה חש שוב במחלה…" (עמ' 236 לסיכומים בכתב).

ושוב, איננו יכולים להימנע מההערה: אין צורך בדמיון מרחיק לכת כדי לשער כיצד היה הסנגור מתייחס לעד מעדי התביעה שהיה טוען טענה מעין זו.
מכל מקום, בעניינו של עאטף: הטענה איננה יותר מאשר ניסיון תפור בתפרים גסים להסביר הכיצד הוא נראה במיטבו בעת השיחזור, למרות שהיה אמור להיות, על-פי טענתו, שבור ורצוץ.

(4)	מראהו של עאטף - עדות הגנה

מטעם הנאשם העיד, כעד הגנה בעניין זה, סלאח זבידאת, עצור שהיה עמו בתא על-פי טענתו, וראה בבוקר שלמחרת השיחזור סימנים ליד עינו של עאטף ובשפתייו.

לא התרשמנו כי מדובר בעד שניתן לסמוך על דבריו. לא משום שהוא תושב סכנין ומקורב לנאשמים האחרים, אלא בשל תוכן דבריו, השוני שבין הגירסה בפנינו לגירסה בחיפה, ואפילו בין החקירה הראשית לנגדית.

בחיפה (נ80/) סיפר העד, כי הבחין בפציעה על שפתיו של עאטף. הוא הציע לעאטף לאכול ארוחת בוקר, ועאטף השיב כי אינו מסוגל.
עד לדיון בפנינו נוספה לשפה הפצועה גם נפיחות בעין, ודם בפה וגם דם שנזל מהשפתיים (עמ' 1930, 1932), עליה העיד העד בביטחון רב, וגם קבע באופן ודאי, כי הסימנים היו סימני מכות. 
חולצתו של הנאשם התמלאה בדם במשך 16 השנים שחלפו, שכן גם פרט זה לא הוזכר בחיפה אבל נאמר לנו ושוב, בביטחון רב.
לעד נאמר, כי אפילו הנאשם לא טוען לנפיחות בעין, ועל כך השיב: "שלא יספר".

בסיכומיו טוען התובע, כי ספק אם סאלח זבידאת ישב בכלל עם עאטף בתא, וזאת על-פי תאריכים ותקופות שהוא עצמו נקב בהם.

איננו רואים לנכון לקבוע ממצא בנושא זה, ודי לנו אם נאמר, כי אכן קיים ספק בשאלה האם בכלל ישב זבידאת בתא עם עאטף בתאריכים הרלוונטיים.
מכל מקום - גם אם ישב - על עדותו לא ניתן לסמוך. מראה פניו של עאטף בבוקר, לפי עדותו של זבידאט, אינו מתיישב כלל עם מראה פניו בסרט השיחזור, מאותו לילה.

סוף דבר בנושא השיחזור:
אנו קובעים כי השיחזור נעשה כולו מרצונו החופשי של עאטף. הוא לא הודרך, לא נאמר לו מה לומר, והוא שבחר על מה להצביע ומה לומר. לא רק שבחר - אלא אף נראה "נלהב" מתפקיד הבמאי.
גירסתו בעניין העברת הגופה לתחנת ביניים נוספת המופיעה בהודאה, מוצאת ביטוי גם בשיחזור. גאנם גאנם, עורך השיחזור, הופתע כאשר אמר עאטף מה שאמר (ועל כך העיד), משום שלא היה ידוע לו על התפתחות כזו, ודווקא משום שנתן לעאטף יד חופשית, לא התערב, והדברים נקלטו כפי שהושמעו. 

יא.	גביית ההודעה ת429/ ות199/

בתאריך לא ברור, אולי ב- 26.3.84 (משום שזהו התאריך הראשון שבו נחקר עאטף לאחר השיחזור) ביקש, לדבריו, מסלוק ומשאול עזרא (אולי ביחד ואולי בהזדמנויות שונות, כל אחד בנפרד), כי יקראו לגאנם גאנם, משום שברצונו לומר לו שכל מה שסיפר בהודאתו הוא שקר.
אין לאירוע מעין זה תיעוד במסמכים, אולם הנאשם סיפר עליו בזמנו, בעת הארכת המעצר בחיפה, בתאריך 2.4.84 (ת276/).

בסיכומיה שבכתב, הראתה הסנגוריה, באותות ובמופתים, לפי רישומים בכרטיס החבוש ויומן הצח"מ, כי אכן היו הזדמנויות שבהן היה מפגש בין עאטף לעזרא ולסלוק, ועל כן יכול היה לבקש זאת.

בטענות הפסול, טענה 19, קשר הנאשם אירוע זה לתאריך 28.3.94, תאריך בו נגבו שתי הודאותיו האחרונות, ת429/ ות199/.  לעומת זאת, בעדותו בפנינו בחקירה הראשית, קשר זאת הנאשם דווקא לתאריך 26.3.84 למסמך ת136/.

מבלי להתייחס לתאריך נאמר את הדברים הבאים:
הנאשם טוען כי סלוק החל ברישום בקשתו, אולם אחר כך התעצבן וקרע את הנייר (מוטיב קריעת הניירות הוא מוטיב חוזר אצל הנאשם, וספק, על כן, אם ניתן לסמוך על הדברים ,במיוחד משלא סיפר על כך בחיפה, ואף לא בהארכת המעצר ת276/).

מכל מקום - בהנחה שאכן היו דברים מעולם, המסקנות המתבקשות הן כדלקמן:
1)   הנאשם לא חשש אפילו מסלוק המוצג לאורך כל הדרך כאלים שבין החוקרים, ואף לא משאול עזרא, שהרי אמר להם מה בדעתו לומר לגאנם.
2)   גאנם עצמו, נתפס על-ידי עאטף (כמו על-ידי פתחי ובדיעבד, גם על-פי התרשמותנו) כחוקר אמין שניתן לסמוך עליו. 
3)   אין כל הסבר מדוע לא ניצל הנאשם את ההזדמנות שהיה עם גאנם ההגון והאמין בשיחזור, כדי לומר לו את הדברים. 

ספק אם מסקנות אלה משרתות את מטרתו של הנאשם.

בתאריך 28.3.84 נגבו מעאטף שתי הודאות נוספות ת429/, ת199/. 
אין מחלוקת כי ההודאות נגבו כחלק מהשלמת חקירה שנתבקשה על-ידי הפרקליטות, אליה הועבר התיק יומיים קודם לכן.

אין מהפכות גדולות בהודאות אלה, לאחר ההתוודות והשיחזור שקדמו להן. עאטף נחקר לגבי המניע, ומוסר כי הרצח בוצע כדי לקשור קשר עם ארגון הפת"ח, וכן הוא נחקר לגבי הבחירה בבית דורי, והאם לא חששו מהשומר במקום (היכוונה למחמוד קוזלי אשר החל לשמור במקום רק יום קודם לכן, בתיווכו של עאטף). אין סיבה להרחיב את הדיון באשר להודאות אלה. 

ההתייחסות אליהן גם במסמך וגם בטיעוני הצדדים הייתה מנימליסטית. למען האמת לא ברור גם בדיוק מהם טענות הפסול ביחס להודאות אלה.

כפי שכבר ציינו בטענת הפסול במסמך (טענה 19) - ההתייחסות הייתה לאירוע שבו ביקש עאטף מסלוק שיביא לו את גאנם (כדי שיוכל לחזור בו מהודאותיו). לפי הנטען - בתגובה לבקשתו זו של עאטף אמר לו אחד החוקרים: מי אמר לך להגיד דברים כאלה יא מניאק, אני אראה לך. עאטף הבין כי עומדים להכותו שוב - ועל כן מסר את ההודאות.

בחיפה, לעומת זאת, נטען (בת132/ - טענה 4), כי הנאשם הוכה בכל חלקי גופו ולכן מסר את ההודאה. 
עוד נטען בחיפה (ת132/ עמ' 2 - טענה 16), כי ההודאה פסולה "מכיוון שהנאשם חתם עליה לאחר עינויים מבלי שידע על מה הוא חותם".

בעדותו בחיפה נ76/, טען הנאשם, כי נחקר אותו יום דווקא בקשר לדפנה כרמון, וכי השאלות שרשומות בהודאות כלל לא הוצגו לו, והוא לא ידע מה כתוב בהודאות.

בעדותו בפנינו - הטענה הייתה כי השאלות אכן הוצגו, והנאשם אפילו ענה, אבל אמר דברים ששמע מסלוק: "סלוק אמר לי שזה על רקע לאומני ואתם רוצים להיכנס לפת"ח" (עמ' 1806).
כך אמר סלוק - וכך ענה הנאשם.
בחקירה הנגדית - לא זכר הנאשם כלל את ההודאה, ורק לאחר שנשאל שוב ושוב - הסכים, כי אמר את הדברים הרשומים, אבל "לא מרצונו". כיוון שיש בהודאה בכל זאת פרטים קונקרטיים - אומר הנאשם כי אלו דברים ששמע במהלך השיחזור.

כל מה שניתן להאמר על המעבר מטענה לפיה כלל לא אמרתי, השאלות כלל לא הוצגו לי, אינני יודע כלל מה נכתב, וחתמתי כי הרביצו לי, לטענה לפיה אמרתי משום שפחדתי שיכו אותי שוב (אין בפנינו טענה של אלימות ממשית עובר לגביית ההודאות הללו), וזכרתי את הדברים שלמדתי לפני השיחזור (7 ימים קודם לכן), כאשר הייתי מוכה ושבור - כבר נאמר, ולא נחזור על כך.
ריבוי הגירסאות בנושא הודאות אלה, אומר את שלו.

שני פרטים ראויים להתייחסות:
בהודאה ת429/ אומר עאטף שוב כי לילד היה מחבט טניס. 
למרות בליל הגירסאות, ידע הנאשם לומר בפנינו, כי את כל התיאורים לגבי בגדיו של המנוח, ומדובר בלא מעט פריטים: מכנסים, חולצה, נעלים, סוודר, תחתונים וכן מחברת - "את כל התיאורים של הבגדים ושל המחברת וכל זה, לקחתי מהחוקרים חוץ מהמחבט טניס שהמצאתי מהראש" (עמ' 1806).

האם באמת ניתן לקבל גירסה כזו?
וכי למה יוסיף הנאשם, רק משום: שאוים / הוכה / חתם מבלי שידע על מה חותם (לא ברור מה מכל האפשרויות הללו היא האפשרות הנכונה), פרט אחד?
מה פשר פרץ היוזמתיות הזו? למה צריך הנאשם לתרום את תרומתו לפרטים המסופקים בשפע על-ידי החוקרים. 

והנושא השני הראוי להתייחסות:
בעקבות דבריו של הנאשם בהודאה ת199/, שם דיבר על השומר בבית דורי, מחמוד קוזלי, נערכה הפגישה בינו ובין אותו מחמוד קוזלי (ת219/ מיום 29.3.84).
החוקרים לוקחים איפה ברצינות את דבריו של עאטף, ואינם חושבים, כי מדובר רק בדברים שהם אמרו לעאטף, שהחזיר להם אותם, שאחרת אין טעם לבדוק את הנושא.

על פני הדברים - מדובר בצעד חקירתי מתבקש ותקין של בדיקת גירסתו של נאשם, מקום שזו ניתנת לבדיקה.

הנאשם, לעומת זאת, טען (לראשונה בפנינו), כי: "אחרי שאיימו עלי אמרו לי אתה צריך להיכנס עכשיו אצל מחמוד קוזלי ואתה תגיד למחמוד קוזלי שאתה לא היית באותו לילה בבניין הזה" (עמ' 1882).

הנאשם גוייס איפה לצח"מ, ונדרש לסגור עבור אנשי הצח"מ קצוות (חזרה על פרשת ג'דען?).

מחמוד קוזלי היה עצור באותה עת, ולא ברור מדוע נזקקו החוקרים לעזרתו של עאטף כדי להשפיע עליו לומר מה שרצו. כדאי לשים לב כי עורך המסמך ת219/ אינו סלוק, או חסון גאנם, החוקרים האלימים "המטפלים" בעאטף לכל אורך הדרך, אלא דווקא שמשון נוי, שלכאורה, לא היה מעורה בחקירתו של עאטף (שלא לדבר על מצבו הכללי בצח"מ).

מכל מקום - המפגש בין הנאשם למחמוד קוזלי, אינו מהווה בפני עצמו ראיה לאמצעים פסולים כלשהם שהופעלו על עאטף. 

יב.	2.4.84 - הארכת מעצר ובדיקה רפואית

בתאריך 2.4.84 הוארך מעצרו של עאטף בפעם האחרונה.

עאטף שאינו מאמין בשופטים ולכן לא התלונן קודם, מוסר "הצהרה" בבית המשפט, ובה הוא טוען כי כל הודאותיו שקר, כי הוכה, והוא מצביע על אותו סימן במצחו שהוזכר כבר.

כיוון שהתלונן על מכות, הועבר עוד באותו יום לבדיקה רפואית, ונבדק על-ידי ד"ר אלגילשוילי (גולן) בבית החולים בנהרייה (ת389/). עאטף התלונן לדברי הרופא על כאבים במותן שמאל, אולם לא נמצאו ממצאים המסבירים את התלונה, ולא נמצאו סימני חבלה.

חקירתו הנגדית של ד"ר אלגילשוילי - התאפיינה כרגיל, באירוניה, והסניגור נתן לרופא להבין, כי אינו מאמין לו שלא ראה סימני חבלה, שהרי עאטף נבדק על-ידי ד"ר וולף 12 יום קודם, וד"ר וולף מצא מה שמצא.

לאור קו החקירה של הרופא ע"י הסניגור, הופתענו, כאשר הנאשם עצמו אמר שעד אשר הגיע לבדיקה בנהריה כבר לא נותרו על גופו סימנים.
אין סיבה, איפוא לפקפק באמור בתעודה, והיא אינה מאמתת את טענת האלימות.

יג.	ההודעות במהלך החקירה בפרשת רצח דפנה כרמון

בחודש מאי 1984, לאחר הגשת כתב האישום בתיק זה - נחקר הנאשם כחשוד ברציחתה של דפנה כרמון. 

לטענת התביעה: במהלך חקירתו בפרשת דפנה כרמון, אמר הנאשם מיוזמתו דברים המתייחסים לפרשה הנוכחית, שעל כן ביקשה להגיש 3 מסמכים שמנציחים את הדברים.

הסניגורים טענו, כי גם דברים אלה נאמרו לאחר שימוש באמצעים פסולים.

הוגשה לנו השלמה לטענות הזוטא, המתייחסות למסמכים אלה ומשפט הזוטא כולל איפוא, גם התייחסות אליהם. 
המסמכים הם ת404/, ת403/, נ56/.

כל המסמכים הם מאותו תאריך, 21.5.84, כולם מתייחסים לעניין בגדי המנוח, והם למעשה השלמה זה של זה.
החוקרים הקשורים למסמכים אלה, אינם החוקרים בצח"מ דני כץ.
נאמר מיד, כי מקובלת עלינו טענת ראש הצח"מ בפרשת כרמון, העד שמואל מרמלשטיין, שאמר כי הצח"מ לא עסק בפרשת דני כץ, לא היה מעורה בנעשה שם, ולא אסף ראיות בפרשה זו.
הטענה הגיונית, ואין בפנינו כל נתון הסותר אותה.

העובדה היא, כי לא מדובר באותם חברי צח"מ (לפחות רובם), תיק דני כץ היה כבר היסטוריה מפוענחת, ככל שהדבר מדובר בחקירה משטרתית, שהרי הוגש כבר כתב האישום.

לפיכך - אם נאמרו דברים בפרשת דני כץ - הם לא נאמרו בתשובה לשאלות שהציגו החוקרים, משום שאלו לא היו מעונינים בפרשת דני כץ, ואין ראיה שהם ידעו, כי לא נמצאו בזמניו בגדיו של דני.
כיוון שכך - מה שאומר עאטף בקשר לפרשת דני כץ, נאמר על פני הדברים מיוזמתו.

היוזמה במקרה זה, מצביעה על רצון חופשי.

למעשה, יכולנו לסיים הדיון בכך. 
פרשת דפנה כרמון הוכרעה ואיננה נשוא דיון זה, ועל כן קביעה, כי הנסיבות מצביעות על רצון חופשי של עאטף די בה.
למרות זאת - נדון בקצרה בטענות שהועלו.

לטענת הנאשם (כפי שהוגשה בכתב), ביום 21.5.84 הוצא על-ידי החוקרים דורנאי ובנימין, לחקירה באשר למקום הימצא הבגדים של דפנה כרמון.
החוקרים היכו את עאטף ודרשו, ממנו כי יצביע להם גם על המקום בו מצויים הבגדים של דפנה כרמון, וגם אלו של דני כץ.
הנאשם אמר לחוקרים את הרשום בת404/ (כי סמיר לקח את הבגדים ומאז לא ראה אותם), משום שהיה נתון לחקירה לוחצת, אינטנסיבית ואלימה, כבר כחודשיים ימים, וחשש שמכות אלה ימשיכו.

קביעתנו הבסיסית, שפורטה לעיל, דהיינו כי אנו מקבלים את הטענה שצח"מ כרמון - לא חקר בתיק דני כץ, כמוה כקביעה שהנאשם אינו אומר אמת כאשר הוא טוען שנדרש, במפורש, להצביע על המקום בו מצויים בגדי דני כץ. 

באשר להתפתחות השיחה אשר תועדה בת404/ מצויות בפנינו שתי גירסאות - זו של דורנאי  וזו של הנאשם.

דורנאי מספר, כי השיחה הייתה רגילה. עאטף כבר היה אז לאחר הודיה בפרשת דפנה כרמון, והשיחה נועדה לאיסוף ראיות. הוא שאל את עאטף על בגדיה של דפנה כרמון, ועאטף הפתיע בכך שאמר, לפתע, כי סמיר לקח את בגדיו של דני כץ המנוח.
נתון זה לא היה בו חידוש, לפחות לחוקרי פרשת דני כץ, שהרי עאטף כבר אמר זאת בעבר, במהלך חקירתו בפרשת דני כץ.
חוקר אמביציוזי שהחליט לסייע גם בפרשת דני כץ - חזקה עליו שהיה מתעדכן באשר לגירסתו של הנאשם בנושא זה, כפי שהיא מצויה בידי חברי צח"מ דני כץ.
ואם אכן היו הדברים ידועים לו - לא היה מדווח לצח"מ דני כץ כמוצא שלל רב על גירסתו האחרונה של עאטף, שהרי זו כבר ידועה להם.

אין מחלוקת, כי עאטף כבר הודה אותה עת ברצח דפנה כרמון, כיוון שכך, הטענה בדבר אווירה טובה - אינה אבסורדית.
עוד יש לציין, כי עאטף נלקח על-ידי החוקרים לבקר את אביו החולה, עובדה שעולה בקנה אחד עם אווירה טובה. סביר להניח שבדרך זו, הם קיוו להשיג תוצאות בחקירה.

החוקרים רצו לרצות את עאטף - ושמא רצה גם הוא לרצות אותם? 
עאטף מצידו אינו מספק רצף הגיוני של ממש הכיצד נסובה לפתע החקירה אל פרשת דני כץ:
"ש. מה הם בדיוק אמרו לך על עניין הבגדים של דני כץ, אתה הרי בחקירה של דפנה כרמון, מה זה קשור?
ת. סתם, בלי קשר לזה, מי שקשר את זה היה דורנאי, הוא אמר לי שרוצה את הבגדים של דני כץ." (עמ' 1889, חקירה ראשית).

בחקירה הנגדית הסתבר, כי אין בפי הנאשם, למעשה, שום גירסה של ממש ביחס לאלימות אותה הוא משייך לת404/:
"ש. הם הרביצו לך בשביל זה?
ת. קבלתי מהם הרבה פעמים מכות, כן קיבלתי מכות."
הנאשם נשאל: "בכל מקרה לא הדריכו אותך להגיד שסמיר לקח את הבגדים?
ת. לא, זה מהראש שלי." (עמ' 1920).

הנאשם מתאר מעשי אלימות קשים שנעשו בו, שהסתיימו בשבירת צלעותיו, והסניגורים מפנים בהקשר זה לתעודה רפואית נ55/ מתאריך 27.5.84.
התעודה הרפואית, אינה מתקרבת אפילו לשקף שבר בצלעות. מה שמוצא הרופא הוא שטף דם 4X4 על הדופן הצדדי הימני, שנגרם 4-5 ימים קודם.
כיוון שהתעודה היא מתאריך 27.5 - אירעו לכאורה, המעשים שהסתיימו באותם ממצאים לאחר התאריך הרלוונטי 21.5.

אנו יוצאים מנקודת הנחה, כי הנושאים הללו נבדקו היטב בפרשת דפנה כרמון.

ככל שהדבר נוגע לענייננו - דעתנו היא, כי הראיות מצביעות על כך שהאמור במסמכים הנדונים בפרק זה, ניתן מרצונו ומיוזמתו של הנאשם.

פ ר ק י   ס י ו ם

א.	עדויות הגנה נוספות

הזכרנו את העדויות שהובאו מטעם ההגנה (בנוסף לנאשמים) במקומות הרלוונטיים, בעניינו של כל אחד מהנאשמים.
למרות זאת, אנו רואים לייחד פיסקה קצרה לכמה מעדויות ההגנה, שלא זכו עד כה להתייחסות. 
כוונתנו לעדויותיהם של סוהיל חדד, קאסם סביחי, רות גולן ואנשי השב"כ.

נתחיל מסוהיל חדד ורות גולן.

המשותף לשתי העדויות הללו הוא, שהן ניתנות להגדרה "כעדויות אווירה", בהבדל מעדויות על עובדות של ממש.
פרט להגדרה הכללית, אין דבר משותף בין שתי העדויות.

(1)	עדותו של סוהיל חדד

סוהיל חדד היה איש משטרה שנים רבות ופרש בשנת 1993, בדרגת רב פקד.
בשנים 84-85 "הושאל" העד, כחוקר דובר ערבית, ליחידה לפשעים חמורים, להיות חבר במה שכונה "צח"מ חיילים" שחקר רציחתם של מספר חיילים.
לדבריו, במהלך פעילותו בצח"מ חיילים, הכיר את שמשון נוי, ושמע מפיו דברים הנוגעים לחקירה בפרשת הרצחו של דני כץ. עדותו, רובה ככולה, באה לערער את אמינותו של שמשון נוי, אשר העיד כזכור, כי הוא האמין בחפות הנאשמים, חרף הודאותיהם, אולם לא ראה כל אלימות שהופעלה עליהם.

את עדותו של רפ"ק סוהיל חדד לא ניתן לכנות אלא עדות פתטית ואומללה, שלא הביאה כבוד לדובר, ולא הועילה לנאשמים.

למעשה, לא הייתה בפי סוהיל חדד שום עובדה של ממש שעליה יכול היה להעיד. העדות אפילו אינה ראויה להגדרה כעדות מפי השמועה, ולכל היותר ניתן לראות אותה כרכילות. הוא עצמו הגדיר, לא פעם, את עדותו כעדות ל"רוח הדברים". אנו משוכנעים שלו הייתה מובאת בפניו עדות כזו, כחוקר, לא היה מוצא מקום אפילו להתייחס אליה.
בדברים שנאמרו על ידו, אמר דבר והיפוכו בנשימה אחת, התפתל, פיזית ממש, והודיע לתובעת מספר פעמים, כי היא רשאית לפרש את הדברים כרצונה.

את עדותו החל העד בכך, ששמשון נוי אמר לו כי לדעתו הנאשמים אינם הרוצחים. העד שאל אותו מדוע הוא שותק, ונוי השיב לו כי הוא לא נתן מכות, ואילו הנאשמים אומרים שהיכה אותם, ולכן הוא שותק.

העד נשאל, אם שאל את נוי מה העיד בבית המשפט המחוזי, והשיב שנוי אמר לו כי העיד את האמת. הוא "לא נכנס" לשאלה, אם נוי ראה אחרים בצח"מ המפעילים אלימות. הוא מצדו הציע לנוי לבקש חסינות.
העד נשאל על מה היה לנוי לבקש חסינות, אם לטענתו אמר את האמת, לא הפעיל אלימות, ואף לא אמר שראה אחרים מפעילים אלימות.
בתשובה לשאלה זו, וכבר בחקירה ראשית, אמר העד ש"רוח הדברים" הייתה, כי הנאשמים הודו בשל מכות שהוכו, ונוי סולק מהצח"מ (נוי כזכור לא סולק מהצח"מ, ושרת בו עד סופו). בהמשך נקב העד בשמו של סלוק, כמי שנתן "כאפות" לנאשמים (והכל מפיו של נוי).

העד נשאל במפורש:
"ש. הוא אמר לך שראה את זה?
ת. לא אמר לי שראה." (עמ' 1938 לפרוטוקול).

בהמשך עדותו הסתברו העובדות הבאות:

1)   הגם שנוי אדם הגון (עמ' 1937) ולמרות שנוי אמר לו כי הוא אמר אמת בבית המשפט, יצא   העד כנראה מהנחה שנוי משקר: "הצעתי לו חסינות מתוך הנחה שהוא שיקר בבית המשפט" (עמ' 1945), כאשר נדחק העד לפינה בנושא זה, ולאחר שאמר מספר פעמים כי נוי לא אמר לו שראה מכות, מחליט העד, כי "ייתכן מאוד שאמר לי שראה מכות" (עמ' 1945). העד גם לא התעניין בשום פרט: מי הנאשם שהוכה, איך הוכה, מתי, איפה וכו'.
2)   נוי לא היסס לומר את דבריו בנוכחות אבי טרר, איש משטרה נוסף בשם קפלן, וכן אלכס איש שלום. למרות שלדברי חדד אמר לו שהוא פוחד לדבר, שמא ייפגע עתידו במשטרה.
3)   הגם שהעד הגיע למסקנות שונות בהתבסס על חומר החקירה בפרשת דני כץ, הוא קרא רק חלקים מאוד מוגבלים ממנו (העד הסתבך קשות בנושא מה בדיוק קרא והיכן היתה לו הזדמנות לקרוא).
4)   למרות שהעד ידע מה שידע משנת 84-85, וחרף המעורבות הגדולה שגילה, הוא עצמו לא אמר מאומה ולא עשה מאומה: "אני הנחתי שיעלו כל הדברים האלה בערעור..." (עמ' 1949 לפרוטוקול).
5)  גם כאשר פעל העד בנושא זה, כאמור, פנה לחבר הכנסת דראוושה, ולאיש המשטרה לשעבר עזרא גולדברג (שלגביו הודיעה לנו, ההגנה, מלכתחילה, כי היא תביא אותו להעיד מטעמה, ולאחר מכן חזרה בה מכוונתה). אך לא מצא לנכון לפנות לפרקליטות או לממונים עליו במשטרה, למרות שהיה איש משטרה.
6)   הוא יודע שמדובב הכניס פרטים מוכמנים לפיו של אחד הנאשמים, וזאת על סמך קריאת תמלילים, אולם התברר, כי אינו יודע מהם הפרטים המוכמנים, והוא גם אינו יודע מה היה כשהכניסו את המדובב "זה אולי דיסאינפורמציה, אני לא יכול לזכור אם זה פרט מוכמן...". העד נשאל בנקודה זו על-ידי התביעה:
"ש. למה אמרת את הדברים האלה בפסקנות בהודעה שלך כשאתה עומד פה ומגמגם ולא יודע בדיוק מה היה בתמליל הזה או לא?
ת. אני לא מגמגם…יתכן מאוד שאני לא מדייק, יתכן ששכחתי פרטים, יתכן שאולי נשכחו…" (עמ' 1955 לפרוטוקול).
7)   לא היו בפי העד כל פרטים איך התגלגלה השיחה בינו ובין נוי והוא מעלה השערות. באשר לאמירה שלו שנוי סולק מהצח"מ, הרי זו הייתה "רוח הדברים". כשנאמר לו שנוי לא חקר נאשמים למעט אחד מהם, ולא נכח בחקירתם על-ידי סלוק, שעל כן לא יכול היה לייחס לסלוק אלימות, מסכים העד כי יתכן שהוא לא מדייק.

באופן כללי אומר העד, כי "ברוח הדברים האלה לא הסכים לשיטה הזו שראה מכות (הכוונה לנוי), ברוח הדברים האלה מסרתי גם את העדות שלי במשטרה. …תפרשי את זה" (עמ' 1959).

"ברוח הדברים האלה" נאמר, כי עדותו של העד הייתה לכל היותר בבחינת נשיאים ורוח וגשם אין, אין בה מאום והיא לא מטילה אפילו בדל של ספק בעדותו של נוי, לפיה לא ראה כי הופעלה אלימות כלפי הנאשמים.

(2)	עדותה של רות גולן

רות גולן היא פרקליטה, בפרקליטות מחוז חיפה, משנת 1971 ועד היום.
לא היה לה כל קשר עם פרשת דני כץ, אולם היא ניהלה את תיק הרצח של דפנה כרמון, אשר בו הורשעו נאשמים 1,5 שבפנינו ואנשים נוספים.
נציין כי העדה נחקרה בחקירה ראשית בלבד.
ייתכן שהימנעות מחקירה נגדית, מקורה בחוסר הנוחות של התביעה לחקור עמיתה.

אולם, אין ספק שלו הייתה התביעה סבורה כי עדותה משמעותית ומזיקה, לא היו שיקולים של קולגיאליות מקצועית מונעים אותה מלחקור את העדה.

הגדרנו את עדותה של רות גולן כ"עדות אוירה", וספק אם היא עומדת אפילו בהגדרה זו.

גירסתה הייתה כדלקמן:
העדה נסעה עם גאנם גאנם בתקופה קרובה לאחר החקירה בפרשת דני כץ, לצורכי חקירה אחרת.
בדרך אמר לה גאנם שבצח"מ דני כץ, היה חוקר אלים בשם סלוק ונדמה לה (באופן מאוד לא מדויק) כי אמר שבעקבות כך הוא, גאנם, לא רצה לחקור מישהו. היא יעצה לו שיספר על כך לפרקליטה המטפלת בתיק, ובכך הסתיים העניין. 
מאוחר יותר, נודע לה שאכן הייתה בדיקה בנושא והניחה שגאנם, כנראה דיווח.

 לפני תחילת הדיון בפנינו, התקשר אליה התובע עו"ד לוי, שאל אותה על שיחה זו, ואת הדברים ששמע מפיה תיעד והעביר לסניגוריה. 

בכך הסתיימה עדותה.

כפי שאמרנו - אין בעדות מאום, אפילו לא ברמה של האם סלוק הפעיל אלימות במקרה הנוכחי - או שמא רק נודע כחוקר אלים.
מכל מקום - אם הכוונה בעניין החקירה שאותה לא רצה גאנם לבצע (בשל פעילות כלשהי של סלוק), לעניין המערה בהצבעה של פתחי (וזהו הנושא היחיד אותו אנו יכולים להעלות על הדעת), הרי שהתייחסנו לדברים בהרחבה.

עדותה של גולן, אינה יכולה איפה לענות על התמיהה אותה הצגנו בפתיח, הכיצד לא קם איש עד היום, חרף ההד שהיה לפרשה זו בציבוריות הישראלית, לספר על אלימות, אם היתה כזו.

כדאי להזכיר בהקשר זה, את עדותו והכחשתו המפורשת של גאנם. לא היה עד לאלימות, לא שמע על כך מפי האחרים. ייתכן, שנקב בשמו של סלוק תוך כדי השיחה עם גולן, אך לא ראה אותו מכה או נוקט באלימות ולא שמע על כך.

(3)	קאסם סביחי

שמו של קאסם סביחי כבר הוזכר בהקשר לתמלילים. קאסם הוא קרוב משפחתו של עאטף, שמר יחד אתו ונעצר יחד אתו.
לעניין משפט הזוטא הובא קאסם, כדי שיספר על כך שהוא עצמו הוכה ועל כך שעאטף התלונן בפניו בזמנו שהוכה. בפועל, בעדותו בפנינו, לא זכר קאסם הרבה לא בנושא זה ולא בנושא זה.

איננו רואים להתעכב על מה שסיפר קאסם ביחס לו עצמו. נאמר רק כי גירסתו הייתה מעורפלת ולא התרשמנו גם מאמינותה.

אם היה בעדות קו בולט, הייתה זו הזדהותו עם הנאשמים, עד כדי כך, כי נאלצנו להעיר לו כי ידבר בלשון יחיד ויספר על עצמו, לא בלשון רבים, ולא דברים שנעשו לאחרים שלא בנוכחותו (עמ' 2077 שורות 6-10). אין גם כל תימה בכך שהוא מזדהה עם הנאשמים, או לפחות עם עאטף. לא זו בלבד שהוא קרובו של עאטף אלא הוא אף גדל בביתו (בזמנו) ועל-פי דבריו הוא: "אבא שלו גדל אותי, הוא כמו אח שלי" (עמ' 2067).

בדומה לנאשמים, העיד עד זה, ככל שהדברים אמורים באלימות שהופעלה כלפיו, על מגוון של מעשי אלימות שמשום מה לא בא זכרם בעדותו בחיפה (העדות בחיפה לא הוגשה והאמור לעיל מבוסס על חקירת העד).

מסתבר, כי גם עד זה הובא פעמיים בפני שופטי מעצרים ולא סיפר להם על מכות. 

ככל שהדברים אמורים בלימוד גזירה שווה, מהאלימות שהופעלה כלפיו, באשר לאלימות שהופעלה כלפי מי מהנאשמים - אין לדבריו משקל רב. במיוחד כך כאשר בזמן אמת (תמליל ת76/), מספר קאסם לעאטף, רק על כך שנתנו לו אגרופים, למרות שבפנינו ידע לומר, כי: 

"היו תופסים אותי מהשערות ומטיחים את ראשי בקיר. דופקים את החלק האחורי של הראש בקיר...גם בשולחן... הדתי הזה זרק אותי על הרצפה ודרך על הראש שלי" (עמ' 2064).
"הוא היה מצייר עיגול בקיר ומכריח אותנו להסתכל" (עמ' 2074).

באשר לתלונות הישירות של עאטף, העד לא זכר הרבה:
"ש. הוא היה מספר לך איך הורגים אותו במכות? מה עושים לו?
ת. אולי היה מספר לי אני לא זוכר." (עמ' 2081).
העד נשאל במפורש על הדברים שנאמרו לו על-ידי עאטף כאשר נלקחו לפוליגרף (ת76/), שם אומר לו עאטף את המילים "ריסקו אותי". גם אמירה זו לא מזכירה לעד מאום:
"ש. אתה מבין מה זה ריסקו אותו?
ת. כן.
ש. הוא אומר "אתמול, במקלות ריסקו אותי".
ת. יענו, קיבל מכות?
ש. אתה זוכר את זה?
ת. אולי זוכר אולי לא זוכר." (עמ' 2072).

כאשר נשאל העד מדוע לא סיפר לעאטף על כל אמצעי האלימות הקשים שנקטו החוקרים נגדו, תשובתו בסופו של דבר הינה: "לא חובה שאגיד לעאטף מה קרה לי בבית הסוהר" (עמ' 2084).
כיוון שהעד טוען, כי הופעלו עליו אותם אמצעי אלימות (לרבות העיגול על הקיר), שהופעלו על עאטף, כדאי אולי לצטט את תשובתו באשר להשפעת הדברים:
"ש. איך השפיעו עליך המכות?
ת. לא יודע, הם רצו שאני אגיד שרצחנו את הילד. ככה היו אומרים לי כל הזמן.
ש. ואמרת את זה?
ת. איך אני אגיד שרצחתי?" (עמ' 2076).

הרי לך אדם, שנעצר יחד עם הנאשמים (או מי מהם), טוען לאותם אמצעי אלימות שהופעלו כלפיו, ואת שאלת רצונו החופשי הוא מסכם במילים: "איך אני אגיד שרצחתי?".

ב.	עדויות השב"כ

לאחר סיום החקירה בחודש אפריל 1984, הועבר התיק לבדיקת השב"כ. העובדה שהתיק הועבר לבדיקת השב"כ, לא הייתה ידועה בעת שהתיק התנהל בחיפה, ונחשפה רק לאחר מכן.

בפנינו העידו שלושה מאנשי השב"כ אשר טיפלו בזמנו בנושא.
באופן רעיוני, עדויות אנשי השב"כ אינן שייכות למשפט הזוטא, שהרי חקירתם התנהלה לאחר סיום חקירת המשטרה. ההשלכה שיש לחקירת השב"כ לעניין משפט הזוטא מצויה, אולי, בתמלילי השיחות שהוקלטו בין הנאשמים לבין עצמם או לבין אחרים. לתמלילים אלה כבר התייחסנו במקום שמצאנו לנכון, תוך בחינת הראיות לגבי כל נאשם ונאשם.
למרות זאת, כיוון שהעדים הובאו בפנינו כבר בפרק זה של הדיון, נתייחס בקצרה לעולה מעדותם. 

הבסיס לעירובו  של השב"כ בחקירה מצוי בנוהל, או בנוהג הכללי שרווח בזמנו, ואשר לפיו כל אימת שקיימת אפשרות שמדובר במעשה בעל מניע לאומני, מיודע על כך השב"כ, כדי שיבדוק היבט זה של המעשה.
כך היה גם במקרה הנוכחי. כפי שאמרנו, לשב"כ הועבר התיק לאחר סיום החקירה, למעשה, גם לאחר פירוק הצח"מ.
התיק הועבר לשב"כ על-ידי הפרקליטות, ולא על-ידי המשטרה (ראה עמ' 54 לפרוטוקול).

משום כך, כאשר אמרו החוקרים (גולדגרט, גנור ושאול עזרא) בחיפה, כי הם לא ידעו בזמנו על חקירת השב"כ, אמרו את האמת.
בפנינו העיד גולדגרט (עמ' 928, 941) כי רק בדיעבד נודע לו על חקירת השב"כ. אין לנו סיבה לפקפק באמיתותה של תשובה זו.

על מסגרת פעילותו של השב"כ בנושא זה, העיד עד תביעה 10, המכונה ג'וני  מעמ' 52 לפרוטוקול ואילך. לדבריו:
"בנושא החקירה קיבלתי למעשה מנדט אחד ויחיד וזה לבדוק את ההשתייכות או אי ההשתייכות לנושא הלאומני" (עמ' 50 לפרוטוקול).

ספציפית יותר, העיד המכונה ג'וני, כי על הפרק עמדו שתי אפשרויות לגבי מניע לאומני. האחת, כי המדובר ברצח שבוצע כדי שיהווה כרטיס כניסה לארגוני פח"ע (הנאשמים מדברים על ארגון הפאתח בהקשר זה), והשניה כי מדובר בפעולה שבוצעה מטעם האחים המוסלמים.

משום שזו הייתה מטרת הבדיקה של השב"כ, וזה היה המנדט של אנשי השב"כ, גם לא קיבלו לידיהם את מלוא החומר. על-פי עדותו של ג'וני הם קיבלו לידיהם רק אותן הודעות של נאשמים בהן הייתה התייחסות לשאלת המניע.

מבלי לקבוע שיעורים מדויקים, נאמר כי הודעות אלו מהוות אחוז קטן בלבד מכלל ההודעות, הודאות, שיחזורים, זיכרונות הדברים, ושאר חומר הראיות שבתיק.
הדגש בשלב זה של הדיון הוא על כך שאנשי השב"כ לא התעניינו כלל בכל הקשור למשפט זוטא (ואפילו לו בשאלה אם הנאשמים אכן ביצעו את הרצח - אם לאו, אלא רק, כאמור, אם הם משתייכים להתארגנות כלשהי).

הרלוונטי לעניין משפט הזוטא נמצא בדבריו של המכונה ג'וני כדלקמן:
"אני חושב שמצבם הפיזי של הנאשמים היה בסדר אז, לא היה שום דבר מיוחד. 
אף אחד מהם לא התלונן באוזני על אלימות שהיתה כלפיהם במהלך החקירה המשטרתית." (עמ' 54 לפרוטוקול).

העד נשאל האם ייתכן שהייתה נוכחות של אנשי שב"כ בחקירה המשטרתית טרם הועבר התיק אליהם רשמית על-ידי הפרקליטות, ועל כך ענה כי הדבר ייתכן. ישנם גורמים אחרים שבאים בשלב הראשון במגע עם המשטרה כדי לבדוק בדיקה ראשונית אם יש חומר המעניין את השב"כ, וזאת לפני שהתיק מועבר אליהם רשמית.

מסקנתם הסופית של אנשי השב"כ הייתה, כי: "הם לא השתייכו לאחד מגופי הפח"ע או התארגנות מקומית או קבוצה לאומנית" (עמ' 61 לפרוטוקול).

עו"ד פלדמן חקר את העדים גם באשר להערכתם בשאלה, אם הנאשמים ביצעו או לא ביצעו את הרצח.
נושא זה בעליל אינו מעניינו של משפט הזוטא, ועל כן אנו נמנעים מדיון בו. נאמר רק כי העד שב והדגיש פעם אחר פעם כי הוא לא בדק את עניין הרצח, ובנושא זה נתן את כל הקרדיט למשטרה.

איש השב"כ הנוסף שהעיד המכונה "סמי" חזר בקווים כלליים על עדותו של קודמו, כאשר את עניין המניע סייג יותר, ולדעתו, את ממצאי השב"כ בעניין המניע ניתן להגדיר "NO OPINION" (עמ' 74). 
באשר לרצח אמר העד: "...לא עסקתי ולא חקרתי. אין לי שמץ של מושג מה היה, מה לא היה...". נקודתית לעניין משפט הזוטא, אמר: "לא זכור לי שהנאשמים התלוננו על מכות בחקירה שלהם" (עמ' 79).

העד נחקר על-ידי הסנגוריה באשר לתמלילים ת41/, ות43/ והבהיר לגבי ת41/, כי המדובר בתקציר שלו על מה ששמע מן המדובבים: "הם שמעו צעקות של הנחקרים בין התאים, לא הקלטות. המדובבים שישבו במתקן רשמו לעצמם ראשי פרקים, לאחר מכן מסרו לנו את ראשי הפרקים עם דיווח קצר מה עיקרי הדברים בראשי הפרקים… .לא הקלטנו אז את מה שהמדובבים שמעו..." (עמ' 80).

גם העד הנוסף המכונה "רמי", לא חידש בעדותו "...נושא הרצח היה מבחינתנו ניטראלי" (עמ' 82).

עו"ד פלדמן שאל את העד:
"ש. איך אתה יכול לנתק את הדברים ולהגיע למסקנה שלגבי הקשר שלהם בפח"ע ההכחשה שלהם אמיתית? הם הכחישו הכל בפעולות הסמויות. מציג לך את התמלילים ת43/..., ת44/..., ת45/...
ת. אני לא מתעסק ברצח…יש פה אזהרות, עולה שהנאשמים לא תמימים אלא הבינו ונזהרו מהאזנות." (עמ' 83 לפרוטוקול).

לחשיבה זו של העד יש אכן ביסוס בתמלילים עצמם, ובהתבטאויות נוספות של הנאשמים.

סיכום הביניים בנושא עדויות השב"כ:
הגם שהנושא הוצג בפנינו בקול תרועה רמה, כנושא שלא נבדק בזמנו, הנה לעניין משפט הזוטא,  אין לו כמעט נגיעה. והמעט שנאמר לגבי מצבם של הנאשמים, תלונותיהם או דברים העולים מן התמלילים, אינו מחזק את גירסתם של הנאשמים לגבי האלימות שהופעלה כלפיהם.

ס ו ף    ד ב ר

הגענו לכלל מסקנה  חד משמעית, כי התביעה הוכיחה את המוטל עליה, וכי ההודיות, השיחזורים וההצבעות ניתנו כולן מרצון טוב וחופשי.

בדקנו והתייחסנו לכל אחת מהטענות, בין הטענות הקונספטואליות ובין הטענות הנקודתיות שהועלו על-ידי הנאשמים. את מסקנותינו פרטנו בהרחבה, אולי בהרחבת יתר, בהחלטה זו. 

ברמה הקונספטואלית - התיזות שהעלתה הסניגוריה, נשארו בחלק לא מבוטל מן המקרים תיזות, המשקיפות במעין ריחוק אקדמאי על העובדות בתיק זה, כאשר הנאשמים אפילו לא טענו להן.

גם ברמה הנקודתית, חלק ניכר מטענותיהם של הנאשמים, לא קרמו עור וגידים אפילו לא בהבל פיהם, שלא לדבר על עדויות התביעה, שלא היה בהן בדל תמיכה בטענות שהועלו.

לא באנו חשבון עם הנאשמים על כך שלא זכרו פרטים, והתוצאה אליה הגענו אינה פרי בדיקה פנקסנית של יום, שעה, חוקר ומקום.
שוכנענו כי הנאשמים כולם, לא מסרו עדות אמת באשר לאמצעים הפסולים שננקטו נגדם.

כל הטענות הדרמטיות בדבר אמצעים ברוטליים שננקטו נגד הנאשמים, טענות שהעמידו את כל הצח"מ באור של חיות אדם, מי שאיבדו צלם אנוש - אין בהן ממש.

התרשמנו כי הצח"מ במקרה זה, היה צח"מ רגיל, ממוצע, המכיל חוקרים טובים יותר וטובים פחות, חכמים יותר וחכמים פחות, אולם בשום פנים ואופן, לא צח"מ "קטלני" כפי שניסו הנאשמים לטעון.

כפי שאמרנו בפתיח, הצח"מ היה בעייתי מבחינת הרכבו וחוסר ההומוגניות של אנשיו. בשל כך, המשימה להפוך את כל חבריו לחבורה מלוכדת המגינה על סוד נורא - היא משימה כמעט בלתי אפשרית. 

שוכנענו חד משמעית כי לא הייתה יד מכוונת שידעה על אלימות, אולי אפילו עודדה אותה, או לחלופין ולפחות - העלימה עין מקיומה.

אנו מוצאים לנכון לציין, כי דווקא שתי דמויות מובילות בצח"מ - מפקד הצח"מ גולדגרט, ומפקח גאנם גאנם עורך השיחזורים, זכו להערכה על הגינותם גם מפי הסנגוריה, ובמקומות מסוימים אפילו מפי הנאשמים, מה שלא מנע מהנאשמים ליחס להם אלימות במקרים אחרים.

אמרנו, ואנו שבים ואומרים:
איננו קובעים ואיננו יכולים לקבוע, כי החקירה הייתה סטרילית.
בהחלט יתכן כי היו הרמות קול, מילים חריפות, ואולי אפילו "כאפות" (עפ"י המינוח של הנאשמים). 

לא זו האלימות שטענו לה הנאשמים, והכאפות, גם אם היו, לא שברו את רוחם, לא במעצר הראשון ולא בשני, ואין אפילו טענה כזאת מפי הנאשמים, שהרי "כאפות זה לא מכות", עפ"י דבריהם שלהם.

כדי להסיר כל ספק, שימוש ב"כאפות" אף הוא פסול בעינינו, אולם אין מדובר באמצעי ברוטלי שעצם קיומו שולל את הצורך לבדוק רצונם החופשי של הנאשמים.

התייחסות הנאשמים, כפי שהובאה לעיל - מצביעה על כך.

שוכנענו כי המעצר השני, לא היה "אלים" יותר באופיו מהמעצר הראשון, אשר חרף אורכו לא הביא להודיות.

אם הודו הנאשמים במעצר השני, הרי זה משיקוליהם, שמא משום שלאחר שהראשון בהם, עלי, אמר דברים המפלילים את חבריו החל התפר להיפרם.

יש להדגיש כי כל אחד מהנאשמים הודה בנקודת זמן מסוימת, ולא אחידה אשר נבעה מהבנתו את מצבו, והאינטרס שלו נכון לאותו רגע.

לאורך כל הדרך, ניסו הנאשמים לעבות ולנפח את אמצעי האלימות, שמא משום שהבינו כי האמת - לא תשרת את מטרתם.

כיוון שהאירועים עליהם העידו, לא בהכרח התרחשו, הסתבכו הנאשמים בגרסאותיהם, עד אשר, כפי שאמרנו - בחלק לא מבוטל לא הייתה כלל גירסה, אפילו לא בחקירה ראשית. 

הפער בין מה שטענו לו הנאשמים, ובין מה שלכל היותר הוכח, מהווה ראיה בפני עצמה. 

לא קיבלנו את טענתו של עו"ד פלדמן, שחזרה על עצמה בווריאציות שונות, לפיה תוכן הדברים שנאמרו מצביע על כך שהם נאמרו בעקבות אלימות.

לא קבלנו גם את תיזות "ההשראה", ראיית הרוחב, "תבניתיות", או כל שם אחר שבו כונתה התיזה.

לא מצאנו כי הדמיון בין ההודאות, או התאריכים שבהם עבר מי מהם מגירסה אחת לגירסה שניה מצביעים על כך שדברים הושתלו בפי הנחקרים - הנאשמים.

אין ספק שניתן למצוא הדים ורפליקות של דברים שאמר נאשם מסוים בדברים שנאמרו על-ידי נאשם אחר, אולם זוהי דינמיקה מקובלת של חקירה, ואין כל תימה בכך.

כמשקל נגד, נציין כי ישנם פרטים מסויימים, לכאורה חשובים לחוקרים, שאותם הם דורשים מנאשם מסוים לומר (לטענתם), אולם אינם דורשים זאת מנאשמים אחרים (למשל, עניין המשלוח לרחוב אנטוורפן 33). כיוון שטענת ההשראה משמעה כי החוקרים העבירו או "שתלו" מידע שהגיע אליהם מנחקר אחד לנחקר שני, במאמץ ל"יישר קו", הרי העובדה שלא דרשו מכל הנאשמים לומר אותם דברים, מהווה, כאמור, משקל נגד, לנכונותה של התיזה.

אנו רואים לציין כי חרף טיעוניו המקיפים בעל-פה של עו"ד פלדמן, ההשראה "נטו", קיימת אולי בהשוואה שבין גירסתו של עלי ב- 27.3.84 לגירסתו של פתחי ב- 28.3.84, וכן גירסתם ב- 13.3.84 וב- 15.3.84.
בשני המקרים אין זהות מלאה בין ההודאות המושוות.

כחלק מסיכומיה, הגישה לנו התביעה טבלאות המשוות את ההודאות שהוזכרו לעיל, ויש אכן פרטים, חשובים, שבהם הנאשמים לא "השרו" מרוחם זה על זה (באמצעות החוקרים). וכל אחד מהם נותר בגירסתו.

כזכור, סמיר נותר עד סוף הדרך בגירסתו לפיה הגופה הועברה מזירת הרצח למערה, ונראה כי לגביו לא פעל עיקרון זה כלל.

האמור לעיל הוא כמובן אמירה כללית, כאשר בגוף ההחלטה התייחסנו לסוגיה זו בהקשרים שבה הועלתה.

נוסיף עוד בהקשר זה כי השראה הדדית, קיימת דווקא ובמובהק, בעדויות הנאשמים בפנינו באשר לאמצעי האלימות שננקטו נגדם. אמצעי אלימות זה או אחר שהוזכר על-ידי נאשם מסוים, ולא הוזכר בזמנו על-ידי נאשם אחר, מוצא לפתע דרכו לגירסתו של נאשם אחר, אחרי 16 שנה. 

בין השאר טענה הסנגוריה, כי העובדה שהגירסאות של הנאשמים מכילות, במספר מקרים, נתונים שקריים בעליל, מצביעה "על נפש רצוצה ורצון שבור".
גם טענה זו אינה מקובלת עלינו.

שתילת נתונים שקריים, אף היא תופעה מוכרת אצל חשודים המתוודים בביצוע עבירה, כמוה כהליכה צעד קדימה ושניים אחורנית.

מפקד הצח"מ, גולדגרט, אמר בנושא זה כי: "…זה משפר את מצבו כשהוא יודע שנתן לנו פרט כוזב, ובבוא הימים זה יעזור לו…" (עמ' 924).
אנו מאמצים תשובה זו במלואה.

בתיק זה, הדברים אפילו אינם בחזקת תיאוריה. כזכור, עאטף הודה במעצר הראשון בביצוע הרצח, תוך שילוב פרטים שקריים, ושוחרר, בין השאר משום שאכן היה מדובר בפרטים שקריים.

ההתוודות השקרית של עלי בפני ראש הימ"ר בחיפה דאז בשן, היא דוגמא מובהקת לניסיון יישום נוסף של שיטה זו, במעצר השני.

בחנו בקפידה רבה גם את תמלילי ההקלטות למיניהן, בין אלה של הנאשמים לבין עצמם לכל אורך הדרך: במעצר הראשון, השני וחקירת השב"כ, ובין תמלילי שיחות של נאשמים עם אנשים אחרים, מדובבים, ועצורים אחרים.

התייחסנו פרטנית בפרק המוקדש לכל נאשם לכל תמליל או אמירה שנראו לנו ראויים לכך.

כללית נאמר, כי תלונות על אלימות, בשיחות בינם לבין עצמם או בשיחות עם אחרים, אינן בהכרח משקפות את האמת, בין משום שהן באות להסביר התוודות, בין משום שהנאשמים יודעים, כי אולי מאזינים להם, ובין מסיבות אחרות.

נזכיר בהקשר זה, כי באותן שיחות שבהן ניתן היה לבדוק את האמור בשיחה מול הממצאים בגופו של המתלונן, נמצאה התלונה, או העובדות כפי שהן מוסכמות גם על הסנגוריה, כוזבת.

כך בעניינו של עלי, המספר על מכות בפנים ועיסא עאמר אינו רואה זאת.

כך בפרשת ג'דען, שם מסכימה גם ההגנה כי לא היה שימוש בחשמל, למרות שזוהי תלונתו העיקרית של עלי, ודוגמאות נוספות.

אנו רואים להזכיר בהקשר זה פעם נוספת את השיחזורים. השיחזורים אמורים היו להיות גולת הכותרת, הראיה האופטימלית מבחינת הנאשמים, שהרי הם משקפים את מצבם בזמן אמת. השיחזורים אמורים היו להנציח אנשים מוכים, שבורים, הנעים ממקום למקום כפי שכפאם השד, ומשקפים בשפת גופם, ובמראה פניהם את מי שכוח רצונם ניטל מהם  והם חוזרים באופן מכני על גירסאות ששוננו להם באלימות.

בפועל, משקפים השיחזורים, אנשים השולטים במצב, נותנים הוראות לשוטרים "המדגמנים" (כפי שמכנים זאת הנאשמים) את הנפשות הפועלות, ואין במראה פניהם או בהתנהגותם כל ביטוי לטראומה שעברו, עפ"י הנטען.

ולבסוף, אנו רואים שוב להתייחס לטענתו של עו"ד פלדמן ולפיה משפט חוזר - משמעותו, בין השאר, התעלמות מוחלטת מכל מה שנאמר או לא נאמר בביהמ"ש בחיפה, כאילו לא דיברו הנאשמים, וכאילו הם מעלים היום את טענותיהם לראשונה.

אמרנו מה שאמרנו בנושא זה ולא נחזור על הדברים.

הנאשמים אינם מעלים היום טענותיהם לראשונה, ולדברים שאמרו בכל הזדמנות אחרת, במיוחד במשפטם, יש חשיבות רבה.

מרק טווין אמר כי:  "כשאדם דובר אמת, אין הוא צריך לשמור דבר, אף לא לטרוח ולהיזכר במה שאמר קודם" (הציטטה - עפ"י "ספר הציטטות הגדול" של פרופסור אדיר כהן).

האמת היא אחת, שעל כן אמירתה, צריכה להניב גירסאות שוות, בעיקרן לפחות (אם לא בפרטים) בכל מקום ובכל זמן שבו תאמר.

הנה כי כן, 16 שנה לאחר שהתקבלו ההודאות בבית המשפט המחוזי בחיפה, אנו שבים וקובעים כי הן קבילות.

ניתנה היום, ג' בחשון  בתשרי תשס"א, ( 1 בנובמבר 2000), במעמד הצדדים.

 י' שטופמן, שופטת		ז' המר, שופט 		ד' ברלינר, אב"ד שופטת